22 



dobrému zle řiekaji, pravého pisma neznají. Ktož sie na takové hnieva, odplatut 

 od boha mieva. Protož byvaj zajiec u lesa a ježek pospieš jablka nesa. 



7. Ktož hrozij, ten vystřieha, ktož učí, braň na sie dava, a ktož netaji 

 vieci skrytých, muož sluti vuodce bláznových. 



8. Mnohým sie lidee vrabci zdaji, když jich za nic nemievaji, ktož sobie 

 vše lehce váži, jest uemudry: ktož vše tiežce, jest nestatečny, ktož obe, jest bla- 

 žen: blahoslavena střiedmost bud zachovaná. 



9. Mudrost s nemudrosti srovnati, dobrotu s zlosti, ščestie s nesčestim a ne- 

 pokoj s mierem spojiti: nemuož to ne mudi'6'bo býti. neb sie častokrát zda, že 

 nebe na horách lehá a hory sie k nebi pozdvihuji, když je z daleka zpatřuji. 

 Neb ktožkoli jiným (nadepsáno jinee) daři, také sčestie v ruce drži, komuž je 

 bude ráčiti dáti, nemuož toho žádny znáti. 



10. Suaz sie na vrchu brániti, než sie v dole vodic skryti: než voda na 

 horu přijde, buoh vie, kde ten z duolu bude ; ktož ma buol i wardu (stí*, lat. 

 guarda, něm. warte, stráž) v ruce, s pomoci bozi odolat mnohé muce. 



11. Když sie mnoho uatrusi, muož oplesti, aby sie nerosypalo a přikryti, 

 aby vietr uerozval. 



12. Nic uesčastniejšieho, ani v svietie opustilejšieho, komuž sie zda býti 

 mudrym a nenie, snažným a nemaje, a praviti sie statečným, ana by jej zastrašila 

 baba rubašem svyra, neb jest přieslovie, že (z) přielišne mudrosti nemuož býti 

 statečnosti. Již opustie removanie tak mi sie zda, že kniezie mieli by zpravovati 

 vieci duchovnee a ne ženské vrkoče. Ale tomu sie nedivím, neb i jiných v svých 

 rádiech . . . nevidím. (Poslední řádek zpukřelostí nejasen, jako částky výše vy- 

 puštěné.) 



13. Takt j( st jistie pravdu, ktož ma, na vodu, oheň, vietr nic nedbá, ale 

 však co lide umieji, že i tomu odolají, ohni diu vie odejmuce, vodu dieru vypu- 

 stiece a vietru okna zahradiece, pom< c o všem mnjice, jenž vším vládne, od mého 

 je čekajíce." 



Der Cbaracter dieser Sentenzen, namentlich ihres Endes, spricht 

 für einen geistlichen Verfasser, und da es Kor and a seiner nicht 

 für unwürdig hielt, auch die „šprochy vajovské" in sein interessantes 

 Manual aufzunehmen, so wird vielleicht die Behauptung nicht zu ge- 

 wagt sein: Sprüche und Gegensprüche für Sprüche der damals strei- 

 tenden religiöseu Parteien zu halten und nicht für Waidmannssprüche. 



lYilosftiiliisHir' Seclion ;im <i. Oetober 



«;■; 



Anwesend die Herren Mitglieder: Purkyně, Weitenweber, Hanuš 

 Winařický, Nebeský, Storch, (upr, Dastich; als Gäste die HH. A. Du- 

 vernoy, Kolář, Patera. 



Das ordentl. Mitgl. Hr. Hanuš sprach sich über das Wesen 

 und den Ursprung der slavischen Mythologie (in böhm. 

 Sprache) ungefähr wie folgt aus. 



In früheren Zeiten hielt man die Mythologie eines Volkes 



