264 



Jak známo, nalézají se v úžlabí zelených lodyžních listů u Ari- 

 stolochia Clematitis dvě řady pupenů, z nichž hořejší vyvinují jedno- 

 tlivé květy s postranními listénci, dolejší však jsou pupeny vegeta- 

 tivnými, zřídka však ve větší větve úžlabní vyrůstajíce. Pupeny 

 v obou řadách sestaveny jsou tak, že jeden z řady prvé stojí proti 

 mezeře řady druhé. 



Warming a Wydler vykládají pupeny tyto jako vijano- 

 vitou inflorescenci, tak že by dle typu obyčejného byl ku př. květ 

 3. dceřiným květu 2., druhý prvého. To bychom si mohli představit 

 jen tak, že osy těchto pupenů jsou velice skráceny, ale vývojem sku- 

 tečně jeden z druhého naznačeným zákonem povstává. 



Eichler ve svých diagramech květů vyslovil jinou myšlenku, 

 že totiž nejsou pupeny tyto dle vijanového zákona vzniklé, nýbrž že 

 jsou to pouze serialní pupeny ne v řadě ale v klikatém pořádku se 

 vyvinující; theoreticky prý možno přijmouti, že stály původně také 

 v řadě jako u Ar. Sipho, ale rozstoupením se jednoho v právo, 

 druhého v levo utvořily řady dvě a následkem toho, že zaujaly první 

 šupiny původně adossirované postavení transversální. 



První náhled, že by nám totiž pupeny Ar. Clematitis před- 

 stavovaly vijan, jest i mimo podivný případ, že by vijan květů dále 

 přecházel ve vijan vegetativných pupenů, i z jiného ohledu ještě ne- 

 možným. Představme si, že dle zákona vijanového má vzniknouti 

 z prvního největšího vegetativného pupenu Ar. Clematitis menší 

 pupen druhou řadu počínající. Poněvadž jest tento menší pupen dce- 

 řinným prvého, tož náleží jeho zevně stranou padající první šupina 

 pupenu prvnímu co první neb druhá šupina. Přijímáme-li, že první 

 šupina dceřiných pupenů v tomto vijanu vzniká adossirované, jakž 

 jinak z celého složení a postavení pupenů ani souditi se nedá, tož 

 je-li první šupina druhého pupenu první prvního pupenu, nutno, aby 

 byla první šupina třetího pupenu první šupinou druhého pupenu 

 a následkem toho musela by druhá šupina druhého pupenu padnout 

 za šupinu první, která ještě náleží pupenu prvnímu. Tomu však tak 

 není, nýbrž nalézáme u všech pupenů první šupinu stranou zevně 

 stojící a jí vstřícně stojí druhá. Zde tedy nemáme co činiti s vijany, 

 jaké v květenství nalézáváme, kde podřízenost jedné osy k druhé 

 jest nejvýš patrná. Zde vznikly pupeny tyto neodvisle od sebe. 



Proto jest náhled Eichlerův přirozenějším, ač možno, že by 

 se mohl ještě poopraviti na základě pozorování, jaké jsem učinil na 

 úžlabních pupenech různých druhů rodu Acacia. 



