40 Karl Pettersen 



højde at' 15 a 1(300 o. h. (470 a 500 m.) Jerhøjen har en 

 højde af 1170' (370 m.) 



Med hensyn til Værøens geologiske bygningsforholde 

 har man for tiden alene at støtte sig til Keilhans opt egne J- 

 ser i Gæa. I henhold til disse dannes øens grnndmasse af 

 en hornblendegneis med overgang til mer eller mindre ud- 

 præget granitisk struktur, — mere underordnet optræder her 

 hornblendefri gneis. Petrografisk står Værøens bergart — i 

 henhold til Keilhau — urgneisen nærmere end gneis-graniten. 

 Muligt at Værøens hornblendegneis petrografisk lader sig 

 indordne under Lofotøernes syenitdannelser. Lagstillingen er 

 oftest stejl med tilknytning af foldninger. Lagenes strøgret- 

 ning er adskillig variabel, men synes tildels at bøje sig efter 

 øens eller øgruppens ytre grændselinjer. 



Moskenes- ø. 



Ved Bunesf jorden, der skjær sig ind fra øens østside 

 ind mod det korte neppe 100 m. høje af alluviale masser hyg- 

 gede Bunesejde, er øens fjeldmasse udskilt i tvende hoved- 

 partier. Øens højeste top er Solbjørnen, der stiger op fra 

 det nordlige hovedpart! og når en højde af antagelig mellem 

 2 a 3000' (627 a 941 m.) 



Moskenes-ø danner efter sin nordlige del et vildt fjeld- 

 landskab, der navnlig langs Bunesfjord og dens sideforgre- 

 ning Kirkfjord antager et ret storslagent præg. Her stiger 

 fjeldmassen sågodtsom overalt op i stejle styrtninger. 



Langs øens østlige side fra Lofotodden nordover mod 

 Moskenes Kirke bygges fjeldgrunden af lagrækker af en i 

 det hele gneisartet præget bergart. Ved Sørvågen ved Mo- 

 skenes kirke — straks søndenfor Bunesfj ordens udmunding 

 — optræder gneisen i veksling med granitisk sten, der dan- 

 ner en typisk storkornig sten, rigt indfældt med magnetit. 

 Fra Sørvågen nordover mod Reine optræder langs efter de 



