42 Karl Pettersen« 



båd mellem Reine og Sund og en anden over gården Valle 

 ved øens nordvestlige hjørne. Sådanne tunneldannelser træ- 

 der som bekjendt ikke så sjeldent frem inden det nordlige 

 Norges gneis-granitiske felt og er antagelig nærmest betin- 

 get af de til bergarten knyttede mere oprindelige lagdelings- 

 forholde. 



Øens vestlige side har der ikke været anledning til at 

 undersøge. At slutte fra bergartprøver herfra må der efter 

 øens sydvestlige side — omtrent mit i mellem Bunesejdet og 

 Lofotodden — bryde frem gabbroartede massiver. Denne 

 bergart tandtes dannet af smudsig grå plagioklas med udpræ- 

 get tvillingstribning og en hyppig storbladig diallag. 



Fl aks t a d- ø 



er ved den førnævnte Sundstrøm udskilt fra Moskenes-ø. 

 Fra den sydlige side skjær Skilfjord sig ind i lige nordlig 

 retning til det lave Skilfjordejde, der fører over til øens nord- 

 lige side — og længere mod øst Nufsfjord, fra hvis indre 

 botn et højere liggende ejde fører over til Flakstadfjord, der 

 skjær sig ind fra øens nordlige side. Herigjennem er øens 

 fjeldmasse delt i trende helt fra hinanden udsondrede fjeld- 

 drag, nemlig Sund draget vestligst langs Sundstrømmen, 

 Flakstad dra g et i midten og Napdraget østligst 

 langs Napstrømmen, — sundløbet mellem Flakstad-ø og Vest- 

 Våg-ø. Dette sidste drag er ved det korte Varejde, der fra 

 Flakstadfjord fører over til Napstrømmen, yderligere udsond- 

 ret i to fjeldpartier, af hvilket det nordligste optages afNap- 

 tindens anseelige fjeldmasse. 



Øen når sin største højde i Stjernehovedet, der stiger 

 op fra Flakstaddraget. Inden Sunddraget er Sundmanden, 

 der kegleformet stiger op fra handelsstedet Sund ved øens 

 sydostlige hjørne, den højeste top — omkring 1500' (470 m.) 

 Efter Nap draget kunne enkelte toppe nå op til en højde af 

 omkring 2000' (637 m.) 



