Den nord-norske fjeldbygning 45 



kornige afændring mangler derimod ganske cliallag. 



Efter Napdraget er bergarten i det hele stærkere gra- 

 nitisk præget end tilfældet er efter de to andre vestenfor 

 liggende fjelddrag. j\ien også her vil der imidlertid hyppig 

 være at påvise lignende overgange gjennem (hm lagede gneis- 

 granit til renere gneis. 



Vest-Våg-ø. 



Vest-Vågøens fjeldmasse er temmelig stærkt udstykket 



gjennem forskjellige f jorde med dertil knyttede ejdefar. Gjen- 

 nem Borgefjord og Rål sf jord, der i modsatte retninger skjær 

 sig ind mod hinanden således at deres indre botner alene ere 

 adskilte ved et 2, 5 kil om. langt men dog temmelig højtsti- 

 gende ejde, er øen delt i tvende større hovedpartier, nemlig 

 Buksnespartiet vestligst og Valbergpartiet østligst. Buks- 

 nespartiet er gjennem det brede og lave omkring 15 kilom. 

 lange ejde — , der fra Buksnesf jord fører over til Borgefjords- 

 hotn og videre afsætter som forgreninger forskjellige andre 

 ejder — derimod i høj grad udstykket, medens det på den 

 anden side indeslutter forholdsvis ganske anseelige lavlands- 

 partier. Efter øens vestlige side rejser Himmeltindernes 

 fjeldgruppe sig med flere alp* 'formige tinder hvoraf et par 

 nå en højde af antagelig mellem 3 å 4000' (940 à 1250 m.), 

 og danner Vest-Vågøens kojest stigende toppe. Fjeldmassen 

 efter Valbergsp årtiet træder derimod frem men 1 samlet og 

 sammenhængende. 



Langs Napstrømmen og om Buksnes er bergarten rene- 

 re granitisk. Det samme- er tilfældet langs Vestfjorden i 

 strøgene mellem Buksnes og Ure. Ved Stem» og Stamsund 

 træder bergarten frem som en særdeles smuk storkornig sye- 

 nitartet sten. Den dannes af hornblende med en mørkegrå 

 orthoklas i forbindelse med grønlighvid plagioklas. Feltspath 

 optræder her som en helt forhersk; nde bestanddel. I re- 

 gelen er bergarten rigt indsprængt med magnetit. 



