Den n ord-n orske fjeldbygning 49 



endnu langt ud på sommeren kan være temmelig- sammen- 

 hængende snedækte. Tidskilt ved et kort og lavt ejde rejser 

 Vågekallens mægtige fjeldmasse sig ved øens sydostlige hjer- 

 ne op til en højde af antagelig mellem 3 à 4000' (940 à 1255 

 m.) Længere øst mod indbøjning til Øksnesfjord rejser 

 Svolværrinden sig op i stejle styrtninger til en anseelig 

 højde. 



Med hensyn til øens østlige hovedparti, Raftsundsdra- 

 get, så har der liiutil alene været anledning til at gjøre geo- 

 logiske aflæsninger elter lavlandsstrøgene langs Øksnesfjorden 

 samt efter kystlinjerne langs efter partiets nordlige afslut- 

 ning. Kaftsundsdragets egentlige højfjeldspartier har derimod 

 ikke været undersøgte. 



Langs Øksnesfjordens ostlige side er bergarten efter de' 

 lavere niveauer granitartet, — forøvrigt også her i veksel 

 med eller gående over til en mer eller mindre rent udpræ- 

 get gneis. Gneisen træder navnligen frem langs efter fjor- 

 dens indre partier. Ud langs Hegrafsfjorden og lings efter 

 øens nordøstlige hjørne er bergarten igjen i regelen renere 

 granitisk præget. Ved gården Myrland stikker d * u således 

 frem somen grovkornig afændring, — her rigt indfældt med 

 magnetit, 



Indflettet i selve den granitiske grundmasse bemæike- 

 des her et tyndt lag af kiselskifer (hårdskifer). 



Ved Øst- Vågøens nordlige hjørne stiger de sm\ Han-øer 

 frem, — en række af småøer eller holmer ndskilte ved tran- 

 ge sund. Disse ere byggede af gneis-granitiske Lag, der flere 

 steder veksler med stærkt rustfarvede skifere. Skiferen dan- 

 nes af en småkornig glimmer- eller hornblendegneis, hvori 

 dels større, feltsparthindivider dels ogsi hornblende klump- 

 formig stikker frem. Stenen er indsprængt med magnetit 

 tildels også med pyrit. På et sted skyder et lag af en 

 temmelig småkornig diorit frem over den underliggende 



gneis-granit. Forholdet vil findes nærmere belyst ved 



4 



