54 Karl Peitersen 



Hvorvidt denne sandstenartede struktur her alene træ- 

 der frem efter dagfladerne — eller den trænger ind efter 

 fj eldets indre som betegnende for de tilsvarende lag, — må la- 

 des uafgjort. 



Granitens sandstens struktur minder om de ovenfor om- 

 handlede tilsvarende forholde på Vest-Våg-ø, men træder dog 

 her i det hele ikke så udpræget frem som på sidstnævnte 

 sted. 



Efter et højfjeldspas, der fra Laupstad ved det indre 

 af Øksnesfjord forer over til bunden af Morfjord, optræder 

 bergarten som en særdeles løskornig rødlig granitisk afænd- 

 ring. Den sammensættes af rødlig feltspath og kvarts med 

 større eller mindre klumper eller flag af sort glimmer og er 

 derunder rigt indblandet med små røde granater. Den ryr 

 let sammen og erholder således en vis sandstenagtig karak- 

 ter. Grovkornige sandrester efter sammensmuldret granitisk 

 sten forekommer her på flere steder i ret anseelige masser. 



Af den her leverede fremstilling vil det fremgå, at no- 

 get større sammenhængende felt af renere granit ikke er at 

 påvise på Øst-Våg-ø. Fjeldgrunden dannes vistnok her af en 

 granitisk sten, men denne træder frem under stadig vekslen- 

 de strukturforholde snart som renere granit snart som laget 

 granit og snart som skiktet gneis ledsaget af en uendelighed 

 af overgangsformer, der ligge mellem disse grændseled. Det 

 skal endvidere fremhæves, at den granitiske bergart tildels 

 afløses af syenitartede afændringer, der på sine steder kan 

 optræde som en ret typisk udpræget syenit. Petrografiske 

 overgangsforholde vil her være at påvise mellem granit og 

 syenit, og der er heller intet aflæst, der mere bestemt skul- 

 de synes at kunne pege hen på, at graniten eller gneis-gra- 

 niten på den ene og den mere typisk prægede syenit på den 

 anden side skal være at holde ud fra hinanden som mere 

 selvstændige og også med hensyn til oprindelse mere uaf- 

 hængige bygnings] ed, 



