Den norrt-norske fjeldbygning 59 



ganske klart og det vil de vistnok være af interesse gjennem 

 senere undersøgelser at søge sagen nærmere opklaret. 



Hvorvidt de rene skif erlag i strøgene om Alf s vågen 

 tilhører Mælens og Rødhammerens bergart eller en yngre 

 skiferafdeling lader sig i henhold til de foreliggende aflæs- 

 ninger ikke afgjøre. Den sidstnævnte forndsætning vil 

 antao-elio« være den rimeligste. Imidlertid synes skiferafde- 

 lingens petrograflske forholde med bestemthed at pege hen 

 på at materialet til de rustbrune skiferlag nede vedAlfsvåg 

 delvis må være hentet fra Mælens og Rødhammerens bergart. 



Det sydvestlige parti af Langøen har der ikke været 

 anledning til nærmere at undersøge. Laget gneis-granit 

 danner her det stærkest fremtrædende bygningsled — at 

 slutte fra fjeldpartiernes ydre formforhold. Ved Sundere 

 bryder der frem gabbroartet sten. Den dannes af plagioklas 

 som hovedbestanddel ; hertil mikroklin, brun glimmer, augit 

 og dial lag.*) 



A n - ø 



er på to steder gjennemskåret af lavt liggende ejder nemlig 

 Bjørnskarsmyr og den nordenfor liggende Dverbergsmyr. 

 Af disse indtager navnlig den sidste et anseeligt fladeind- 

 hold af omkring 10 a 11 kv. kil om. Dverbergmyren skråner 

 fra begge sider langsomt op og myrens kulmination ligger i 

 en højde af omkring 70 ni. Ved disse myrflader er An-øens 

 rjeldmasse udsondret i tre fra hinanden helt udskilte fjeld- 

 partier nemlig Skjoldehavnsdraget sydligst, Bjørnskindsdraget 

 i midten og Enleten- og Røiken-draget nordligst. Af disse 

 stiger Skjoldehavnsdraget mere stejlt og umiddelbart op fra 

 strandlinjerne. De andre to drag skyder derimod op fra 

 brede myrflader der — enkelte partier langs den vestlige 

 og nordvestlig.* side fraregnede — omkredse fjeldpartierne 



M Ofr. A. v, Lasaulx c, 1, 



