Den nord-norske fjeldbygning 53 



det hele som et udpræget skiktet system. Mørke og rode 

 gneislag optræder her i stadig veksling og disse afændringer 

 går over i hinanden endog således, at et og samme lag, der 

 på et sted træder frem som mørk glimmergneis, i lagets for- 

 længelse viser sig som rødlig gneis og videre frem endog 

 som en ndpræget gneis-granit. Lagene viser her regelmæs- 

 sig en omkring nord-sydlig strøgretning med stejlt ost! igt 

 fald. 



De samme udprægede stratiukationsforholde råder og- 

 så efter Næringernes smale fjelddrag, der som et forbjerg 

 sky der sig frem i nord-sydlig retning efter lagenes strøgret- 

 ning. 



Enletens og Røikens fjeldpartier er således bygget af 

 gneisartede lagrækker, idet bergarten f brøvrigt viser hyppige 

 overgange til en mer eller mindre tyk laget gneis-granit. Til 

 disse lagrækker er knyttet anrfibolitiske partier, der snart 

 kan antage en mere lagdelt struktur og derunder endog gå 

 over til en hornblendeskifer eller hornblendegneis, der optræ- 

 der som skiktled inden gneisafdelingen — snart en mere mas- 

 siv struktur, hvorunder bergarten kan nærme sig dioriten.*) 



Hind-ø 



Norges største ølånd, er ved Raftsundet udskilt fra Øst- 

 Vågø, ved Sortlandssund fra Langa samt ved Risesund fra 

 An-ø. Mod øst breder øen sig frem til Tjeldsund som ad- 

 skiller den fra fastlandet. 



Fra øens sydlige side skjær sig ind i nordlig retning 

 Øksfjord og Kanstadfjord og fra (hms nordlige side den bre- 

 de Kvedfjord med Gull esf jord ind i lige sydlig retning. Fra 

 bunden af Gullesfjord fører et lavt myrlændt ejde over til 



*] Med hensyn til bygningsforholdene efter Lofotens og Vesterålens 

 øer henvises forøvrigt til en tidligere offentliggjort afhandling 

 „Lofoten og Vesterålen" Arch, lur Math, og Naturv. Kristiania 

 1880. 



