74 Karl Pettersen 



stranden op over til top af Falkeberget overalt den røde 

 ulagede granit. Længere nordover efter fjelddragets afheld 

 ned mod gården Lervåg afløses den renere granit af skifere, 

 dannet af glimmergneis og hornblendeskifer eller hornblen- 

 degneis, der optræder i de mangfoldigste vekslinger m^d gra- 

 nitiske partier. Skiferen viser lier en strøgretning af n. 20° 

 v. med 60° n. o. fald. Ved Synestvedt — øens nordligste 

 punkt — optræder en mørk småskj ellet glimmerskifer (glim- 

 mer-gneis?) under samme lagstilling som ved Lervåg — også 

 her i hyppig veksel med lag af renere granit. 



De nordenfor Bjarkø fremstikkende små-øer Helø, Flatø, 

 Krøtø m. fl. ere — efter hvad der kunde iagttages under 

 forbisejling — helt bygget af skiktede strata. Hvorvidt 

 disse ere afændringer under gneis-graniten eller om de helt 

 eller delvis tilhører yngre skiferafdelinger må forøvrigt indtil 

 videre henstå ufgjort. 



Senjen-ø 



er næst efter Hindø Norges største ølånd. Efter den vestli- 

 ge og nordlige side skyder sig frem et ved en række af 

 fjorde indskåret og i høj grad sønderrevet fjeldparti, der af- 

 sætter talrige alpeformige tinder. Mellem de høj este toppe 

 her kan mærkes Bartind 2800' (878 rn.), Bredtind 3000' (941 

 m.), Kjeipen 3100' (973 m.), Astria 2400' (753 m.) Den syd- 

 østlige del af øen danner derimod et vidstrakt af lavere ås- 

 drag gjennemsat lavlandsparti. 



Fra øens sydlige side. skjær Tranøbotn sig langs det 

 østlige afhæng af højfjeldspartiet sig ind i nordlig eller nord- 

 nordostlig retning. Fra Tranøbotns inderste bund er høj- 

 fjeldspartiets østlige afheld under et mer eller mindre bugtet 

 løb at forfølge nordover op imod de fra nord indskydende fjorde, 

 Lysbotn og Stønnesbotn. Herfra breder højfj eldet sig videre 

 frem over de lange halvøer, der afslutter øens nordparti. 

 Højfjeldspartiet er forøvrigt i høj grad udstykket ved for- 



