90 Karl Pettersen 



fra vestligt til østligt fald er at trække efter det ovennævnte 

 Mjelleskar. Efter øens sydostlige del fra Mjelledal østover 

 taber den ellers så regel mæssige stejle lagstilling sig. Efter 

 dette landparti viser lagene et østligt afhæld på omkring 45° 

 og skyder sig således lier ind under den østenfor fremtræ- 

 dende glimmerskiferafdeling. Afbøjninger fra den nysnævnte 

 mere regelmæssige lagstilling kan dog hist og her også væ- 

 re at påvise. 



Man skal nu her i et kort omrids søge bergbygnings- 

 forholdene lidt nærmere belyst efter hvert af de forskjellige 

 hovedled, hvori øen som ovennævnt orografisk kan lade sig 

 inddele. 



Mjellcdraget. 



Ved Buviken ud imod Malangen optræder en småkor- 

 nig mørk granitisk afændring, — sammensat af smudsig grå 

 feltspath mørk til sort magnesiaglimmer samt kvarts, — i 

 veksel med lag af rødlig granitartet sten og tillige af en 

 merk amfibolit. Denne sidste kan snart optræde som en fin- 

 stribet og idetmindste tilsyneladende skifrig bergart snart 

 som en körnig ulaget sten og er sammensat af hvidlig felt- 

 spath med hornblende. I sidste tilfælde vil den nærmest væ- 

 re at betegne som en diorit. Alt dette træder her frem som 

 et enkelt sammenhørende lagsystem med en lagstilling, der 

 viser en strøgretning af n. 20° v. øg med stejlt vestligt fald. 

 I landpartiet mellem Buviken nordover mod Storsletten ved 

 indbøjning til Katfjorden træder amfiboliten mere tilbage, 

 medens derimod en mere ulaget rødlig granit efterhånden 

 blir mer og mer forherskende. Ved Bjørnedal — omtrent 

 midtveis til Storsletten — er mere udpræget lagdeling at på- 

 vise. Strøgretning fremdeles omkring n. 20° v. men her med 

 60° østligt fald. Ved Bjørnedalens udmunding stikker der 

 frem en over 100 m. lang hong, der er bygget af amfiboli- 

 tisk bergart. Hougen spænder sig med sin længdeakse frem 



