Den nord-norske Qeldbygning 101 



op til højder af 470 m. over havfladen, naturligvis ikke kunne 

 være at fore tilbage til denne i sin tid udgående frytblokke- 

 strøm. Der er heller ikke fra andre kanter gjort nogen af- 

 læsning, der kunde pege hen på udgående flytblokkestrømme i 

 en tidligere periode. Der er endvidere påvist*) at indlandsisen 

 elter al sandsynlighed ikke til nogen tid som en sammenhæn- 

 gende masse kan have skudt sig ud efter Bal sf jorden, men 

 at den har fundet sin afslutning ved selve fjordbuuden. De 

 omhandlede serpentinblokke kunne således heller ikke være 

 blcven transportent indenfra udåd ved udstrømmende ind- 

 landsis. Hertil skal endvidere bemærkes, at serpentinen her pe- 

 trograflsk afviger ganske væsentlig såvel fra Bal sf jordens som 

 fra Strømsejdets serpentin. 



Forovrigt lader det sig ikke gjøre nu med mere bestemthed 

 her at udtale sig om det heromhandlede spørgsmål. At få 

 dette nærmere inidersøgt vikle dog i flere retninger være af 

 en ikke ganske ringe interesse. 



Der har ikke været anledning til at udstrække under- 

 søgelserne videre ud efter Ersfjorddraget. De orografiske 

 bygningsforholde synes dog på forhånd at skulle pege hen 

 på at fjelddraget i sin helhed er bygget af gneis-granit un- 

 der forholde, der i det væsentlige svarer til de, der forovrigt 

 er de rådende efter Kvaløen. 



Straks vestenfor Kvalo udenfor indbøjning til Ersfjord 

 rejser sig de to små men temmelig høje øer, Sæs-ø og 

 Håja. Disse øer er bygget af udpræget laget bergart, der 

 viser en regelmässig omkring 45° vestlig indskyden. Den 

 søndenfor liggende ø Tus-ø ved Kattfjordens udmunding er 

 ligeledes bygget af gneis-granit med oftest udpræget lagde- 

 ling, — men her i stejlere tildels antiklinal lagstilling. 



Efter den høje Vengs-ø, der stiger op langs nordsiden 



*) h c. 



