104 Karl Pettersen 



det hele intet er aflæst, der med nogen større styrke synes 

 at skulle vidne for at gneisen med den dertil knyttede lage- 

 de gneis-granit som en mere selvstændig dannelse bør være 

 at holde ud fra den renere mere tykbænkede granit. 



I det der på den ene side intet antages at skulle være 

 til hinder for genetisk at sammenstille de forskjellige grani- 

 tiske, gneis-granitiske og gneisartede dannelser, der bygge 

 Kvaløens fjeldgrund, som petrografiske afændringer under et 

 og samme hele, skal på den anden side også fremholdes at 

 bygningsforholdene i det hele også nærmest peger i denne 

 retning. 



Renere gabbro bryder intetsteds frem på Kvaløen. Der- 

 imod optræder der efter øens sydvestlige del hyppig en am- 

 fibolitisk bergart, der delvis kan træde frem som en diorit, 

 hyppigere derimod som en ejendommelig præget finstribet 

 hornblendegneis i regelmæssig veksling med gneis-granitiske 

 lag. 



Den stejle og i det hele så regelmæssige lagstilling, 

 der råder efter Kvaløen tildels med tilknytning til svingnin- 

 ger i lagenes faldvinkel, vidner for at fjeldgrunden her har 

 været underkastet stærke forrykkelser, ledsaget af opstuv- 

 ning og foldning. Som tilfældet så ofte er efter kyststræk- 

 ningens øer ligger også her de orografisk mere bestemmende 

 indskjæringer ligeløbende med lagstillingens strøgretning. 

 Kvalsundet, der adskiller Kvalø fra Bingvatsø, ligger såle- 

 des mellem konformt stillede lagrækker, der skjeder frem langs 

 begge sundets sider. Det samme er også tilfældet med den 

 ytre del af Malangen, der skjær sig ind mellem Senjen-ø og 

 Kvalø. Indskjæringsl inj erne for Malangen ligesom for Kval- 

 sund står åbenbart i et bestemt tilknytningsforhold til lag- 

 stillingen langs efter indskjæringssiderne. Der er endvidere 

 forskjellige vidnesbyrd, — der senere nærmere skal blive 

 omhandlet — der peger hen på at stærke sænkninger har 

 fundet sted navnlig langs efter Kvaløens østlige side mod Vester- 



