Den nord-norske fjeldbygning 105 



sundet, der skiller Kvalø fra Tromsøen. Den helleflintarte- 

 de struktur, som den granitiske bergart her oftere kan an- 

 tage langs efter de lavere niveauer, er som for nævnt ma- 

 ske fremkaldt ved det under sænkningen fremkal dte tryk. 

 At de stuvende og foldende kræfter forøvrigt i høj grad må 

 have indvirket omdannende på Kvaløens faste fjeldgrund er 

 naturligvis en ligefrem sag. 



Ringvats-ø 



skyder laugs Kvalsund og endvidere langs efter den sydost- 

 lige side mod den søndre del af Langsund, der skiller øen 

 fra den østenfor liggende Ren-ø, op i hoje fjeldpartier. Fjeld- 

 massen når sin største højde efter øens sydostlige hjørne og 

 videre frem efter Langsund, hvor den afsætter en række af 

 opimod BODO' (941) højtstigende toppe, nemlig Skulgamtin- 

 derne sydligst og Soltinderne nordligst. Mod nord og vest 

 falder dette højfjeld ned mod et bredt underland, der opta- 

 ger det anseelige Skogsfjord-vand. Dette, hvis vandspejl kuns 

 ligger få meter over havfladen, skjær sig frem efter en linje 

 fra nv. mod so. — altså på det nærmeste ligeløbende med 

 Kvalsund. Laugs den nordlige side af øen skjær sig frem i 

 omkring nordsydlig retning forskjellige fjorde mellem halvø- 

 formige fremspring. Fjeldmassen lnr skyder sig op over det 

 centrale lavlandsparti om Skogstjordvandet uden dog på no- 

 get punkt at nå op til større højder end mellem 1000 a 1500' 

 (314 a 470 m.) 



Ringvatsøens fjel dînasse er ikke på langt nær således 

 udstykket som til f i el det ellers er efter den store flerhed af 

 kyststrøgenes større øer. I så henseende er Ringvatsø nær- 

 mest at sammenstille med Senjen-ø, hvorvel disse to øer i an- 

 dre retninger kan optræde med adskilligt afvigende orogra- 

 fiske karakterpræg. Fjeldmassen langs Kvalsund er vistnok 

 transversalt gjennemskåret af et par højere stigende åbne 

 dalfører eller skar, der fra Kvalsund forer over til Skogs- 



