Den îiord-norske fjeldbygning 115 



stikker disse partier stærkt af mod den omgivende lysere 

 gneis-granit. 



Lagstillingen inden den gneis-granitiske afdeling her 

 viser en temmelig regelmässig nord-sydlig strøgretning til- 

 dels med svingninger i faldretningen. 



Det lave temmelige brede un deri and langs øens sydlig» 1 

 side under foden af det her omhandlede høje fjeldparti er 

 bygget af lagrækker af yngre skiferafdelinger. Disse for- 

 holde skal senere blive omhandlet i et eget afsnit. Det 

 samme gjelder Kvalkjæftens fjeldparti. 



Thorsvågsdraget er derimod ligeledes bygget af gneis- 

 granit isk bergart. 



De nordligste Tcyststrøg. 



Med Vanøens gneis-granit afsluttes ])å en vis made 

 kyststrøgenes mere sammenhængende gneis-granitiske felt. 

 Keilhau, der fulgte bygningsforholdene fra nord af sydefter, 

 henlægger også feltets nordlige begyndelse til Vanøen. 

 Gneis-graniten træder dog som tidligere nævnt også frem 

 på forskjellige steder eiter kyststrøgene nordover, men her 

 dog altid i mindre indbyrdes udskilte og tildels langt fra 

 hinanden liggende småfelter. 



Efter den nordvestlige del af Anw. der ligger på den 

 østlige side af Fuglesund ved sammes udmunding mod det 

 åbne hav, bygges fjeldpartiet Afløsningen af en i det mind- 

 ste tilsyneladende granitisk bergart. Afløsningens bergart 

 ryr let sammen til en grov sand og viser således en sand- 

 stensartet struktur. Den kan i så henseende nærmest være 

 at sammenstille med de sandstensartede granitiske afæn- 

 dringer på Vest- og Øst-Vago i Lofoten. Hiter dagfladerae 

 og revner viser bergarten sig i regelen stærkt fånet ved 

 udskilt jernhydroxyd. Den er tildels rigt indfældt med 

 rode granater. 



Afløsningens bergart er antagelig at indordne under 



