Deii nord-norske fjeldbygning j[19 



kan den udprægede lagstilling træde meretilbage og afløs- 

 es af en mer eller mindre fremtræclende parallelstruktur, 

 nærmest betinget ved glimmerbladenes grupperingsmåde. 

 Trænges også denne stærkere tilside træder bergarten 

 frem som en renere granit. Det er imidlertid navnlig 

 den røde afændring, som således kan gå over i renere ulaget 

 granit. Den grå afændring vil derimod, selv hvor den op- 

 træder stærkest granitisk præget, dog i regelen bevare en 

 mere bestemt parallelstruktur. 



Yed siden af den heromhandlede granitartede sten op- 

 træder inden det gneis-granitiske felt på forskjellige steder 

 ren skiktet gneis, der petrografisk ikke længer minder om 

 graniten — oftest helt underordnet, men på enkelte steder 

 dog også i større samlede partier. Gneisen dannes forher- 

 skende af en grå glimmer-gneis, der dog optræder i hyppig 

 veksling med hornblendegneis, kvartsitisk gneis og underti- 

 den også med lag af ren glimmerskifer og hornblendeskifer. 



Efter det gneis-granitiske felt træder endvidere frem på 

 flere steder forskjellige syenitartede afændringer og endvide- 

 re dioritiske og gabbroartede bergarter. Muligt også at der 

 på enkelte steder kan være at påvise små drag af yngre 

 eruptiv granit. 



På grund af feltets anseelige udstrækning vil, — hvad 

 der vel også på forhånd kunde være al grund til at forud- 

 sætte — de petrografiske forholde kunne variere, så de efter 

 de forskjellige lokaliteter kan ant age et mer eller mindre 

 fremtrædende særpræg. Lofotens gneis-granit viser således 

 hyppigst en mere rødlig grundfarve, kan derunder ofte træ- 

 de frem med en temmelig løskornet struktur og således end- 

 og gå over til en halv sandstensartet dannelse, der meget let 

 ryr sammen til sand. Den er endvidere temmelig hyppig ind- 

 bl andet med magnetit, — tildels endog i den målestok at 

 magnctit på sine steder ^an være at betegne som en mere 



