120 & ar - Pettersen 



væsentlig bestanddel, mens den mørke magnesiaglimmer sam- 

 tidig trænges tilbage. 



I Vesterålens og Hind-øens gneis-granit, livis grundmas- 

 se fremdeles er temmelig forherskende rødlig, er bergartens 

 bovedbestanldele i regelen stærkere sammenknyttede, så en 

 mere sandstensartet struktur her ikke vil være at påvise. 



Efter Kvalø, Ringvats-ø og de samme omgivende øer 

 i Karl sø præstegjeld træder bergarten mere frem under den 

 grå afændringsform og det samme er også tilfældet efter 

 kyststrøgene fra Fuglesund nordefter. Dog vil der også her 

 på sine steder være at påvise enkelte partier af den mere 

 rødlige afændringsform. 



Den renere prægede gneis træder efter Lofoten, Vester- 

 ålen, Hind-ø og den sydvestlige del afSenjenidet hele kuns 

 mere underordnet frem. Fra Moskenes-øen i Lofoten sydef- 

 ter over øgrupperne Værø og Røst synes gneis-graniten mer 

 og mer at trænges tilbage og derunder at afløses ved renere 

 præget gneis. Sd ve Røst-gruppen har der ikke været an- 

 ledning til nærmere at undersøge, men bygningsforholdene 

 efter den sydlige del af Moskenes-ø samt efter Vær-ø, hvor 

 bergarten i det hele er stærkere gneisartet præget*) end til- 

 fældet er efter Lofotøerne forøvrigt, synes nærmest at skul- 

 le pege i den retning. I så tilfælde vikle altså gneis-grani- 

 ten mod syd gå over til en afdeling af renere gneis, som her 

 sluttelig sænker sig ned under havfladen. Efter den vesten- 

 for Hind-ø liggende Lang-ø træder gneisen noget stærkere 

 frem, men dog også her helt underordnet og mest som rand- 

 strimler efter de lavest liggende niveauer. Efter den midtre 

 og nordlige del af Arn-ø spiller gneisen en forholdsvis stær- 

 kere rolle. End mere er dette tilfældet efter den vestlige 

 og nordlige del af Senjen-ø, efter den nordøstlige del af Kvalø 

 samt efter den sydlige del af Ribb enes- ø samt Ringvats-ø, 



*] Cfr. Gæa IL 



