144 Karl Pettersen 



dannelser må således for en mere væsentlig del antagelig 

 være hentet fra landpartier, der har skudt sig frem vesten- 

 for de nuværende kyststrøg. 



Le Conte lienlægger udslettelsen af det gamle fast- 

 land til sluten af den arkæiske tid og fører samtidig 

 fastlandenes og de store haves permanents tilbage til denne 

 tid. Som i et følgende afsnit nærmere skal blive påvist 

 må de store sænkninger efter Nord- Atlanterhavets østside 

 udenfor de nord-norske kvststrøg være at henlægo-e til 

 Tromsø glimmerskifer-gruppes afslutningsperiode. Der 

 foreligger for tiden ikke de nødvendige forudsætninger til 

 en nøjagtigere bestemmelse af denne gruppes absolute alders- 

 forhold, men der er dog megen sandsynlighed for at den 

 må ligge ind under enten den kambriske eller ældre silur- 

 tid. I ethvert tilfælde er den langt yngre end den arkæiske 

 tid. At Nord-Atlanterhavet fra denne sin første oprindelse 

 ned til vor tid ikke kan have været underkastet mere 

 væsentlige omdannelser kan der være grund til at forud- 

 sætte. I et følgende afsnit vil der blive anledning til lidt 

 nærmere at gå ind på besvarelsen af dette spørgsmål. 



Da det her omhandlede præ-atlantiske fastland forud- 

 sættes at skulle have afgivet materiale til de laurentiske 

 formationer efter det østlige Ameriea ligesom også efter 

 det vestlige og nordvestlige Europa, vil dets beliggenhed 

 altså blive at henlægge således, at nævnte forudsætning 

 derunder kan ventes fyldestgjort. Professor Hull*) henlægger 

 det derfor også til strøg inden det nuværende Atlanterhav, 

 der falder omkring 30° n. br. og 60° o. 1., — ■ uden forøv- 

 rigt at søge dets grændser eller videre uclstrækning nærmere 

 bestemt. R. T. Burnett**) forudsætter derimod et mere 



*] Om the geological age of the north-atlantc Ocean, Transact, roy. 



Dublin Soc 1835 vol. 3. 

 **] „The question of the præatlantic land", Transactions of the 



Manchester Geological society 1<S87 



