t)en nord-norske l'jeldbygiiing 145 



fremtrædende arktisk præatlantisk kontinent, der kan have 

 strakt sig så langt mod syd som til en linje, der trækkes 

 fra Storbritannien over til Newfoundland. Denne linje danner 

 nemlig den sydlige randkant af et undersøisk plateau, der 

 langs denne falder stejlt ned mod dybet. Atlanterhavet 

 søndenfor denne linje antager han derimod bor være at til- 

 lægge begrebsbetegnelsen permanents i overenstemmelse med 

 Danas bekjendte theori. 



I henhold til den ovenfor leverede fremstilling ved- 

 rørende de geologiske bygningsforholde efter Norges og 

 Spitsbergens vestkyst vil der vistnok være al grand til at 

 forudsætte at det præ-atlantiske kontinent har strakt sig 

 op mod eller udover polarstrøgene. På den anden side 

 synes også meget at skulle tale til fordel for den af Hull 

 fremholdte forudsætning at det sydover har nået frem mindst 

 til 30° n.-br. Den af Burnett nævnte sydlige randkant kan 

 i så henseende neppe være at tillægge nogen synderlig 

 bet}^dning som vidnesbyrd om en her tidligere foreliggende 

 grænselinje. Dernæst skal endvidere bemærkes at de lau- 

 rentiske dannelsers stærke udbredelse om randkanterne at 

 det nuværende Atlanterbav peger hen på at dette fastland 

 har indtaget et så anse el igt fiaderum, at der synes at kunne 

 være gi und til at forudsætte at Grønland helt eller delvis 

 må have lagt ind under samme. I så henseende antages 

 der at kunne være grand til at slutte sig til Burnets op- 

 fatning. Skal rester af det præatlantiske kontinent endnu 

 være forbanden i niere samlede partier, liggende ved eller 

 over den nuværende havflade, så er Grönland efter den 

 nordlige hemisfære vistnok det eneste sted, hvor der kunde 

 være nogen rimelighed for at soge efter sådanne. Men selv 

 om sådanne ber ikke skulde være at påvise, vilde der vist- 

 nok i og for sig antagelig intet være til hinder for at det 

 præatlantiske fastland mod vest kan have strakt sig udover 



det nuværende Grønland. 



10 



