Den nord-norske fjeldbygning 167 



en kamhøjde af omkring 3000' (941) sky der sig frem sydo- 

 ver iiidtil det hojfjeldsplateau, fra hvilket Hamperokken stig- 

 er op. Efter Rejnhejas stejle afsatser mod Tiphougdalen 

 bygges fjeldgrunden af Bjørnskartindernes massive bergart, 

 men denne afløses efter fjeldpartiets hojest liggende randkant 

 af lagrækker af kalkstensforende glimmerskifer under vest- 

 ligt fald. Den i glimmerskiferen indlejede kalksten indeslut- 

 ter hyppig klumpformige partier af en sort amfibolitisk sten, 

 hvis grundmasse dannes af krystallinisk hornblende og er 

 spættet med korn af brunlighvid feltspath. Endvidere er her 

 at påvise ndsondringer af Bjørnskartindernes lyse mere typisk 

 prægede feltspathsten. 



Efter det dybe Bjornskar, som skjær sig ind under stærk 

 krumning østover sondenom Bjørnskartindernes fjeldgruppe 

 stikker på flere steder frem en finstribet glimmergneis, der 

 viser en strøgretning af n. 20° o. Lige søndenfor Hampe- 

 rokken er faldet 60°vestligtj længer østover mod nedgangen 

 til Namdalen er faldretningen slaet om til østlig. Gneisen 

 her sky der sig antagelig ind under Bjørnskartindernes mas- 

 sive felt. Ifald den massive bergart, — hvad der vistnok 

 kan være grund til atforudsætte — skulde være af eruptiv 

 oprindelse, vil den altså være yngre end den til urfjeldet 

 hørende glimmergneis, men derimod ældre end glimmerskifer- 

 gruppen. I petrografisk henseende synes den massive berg- 

 art her at stå i et nært tilknytningsforhold til Tromsøsun- 

 dets syenit-gneis. 



Ved Bjørnskarets udmunding mod Bredvikejdet .optræ- 

 der partier af en temmelig ren serpentin i nært tilknytnings- 

 forhold til den massive bergart. Antagelig er serpentinen et 

 omdann el sesprodukt efter denne. 



De her under afsnit III omhandlede til urfjeldet hen- 

 hørende afdelinger dannes altså dels af lagrækker af grå 



