2 Karl Pettersen 



bottniske bugt, skyder den sig derimod fra højryggens vest- 

 lige randkant straks ind under de yngre sedimentære lag- 

 rækker, der bygger Kjøldraget. Her vil den således alene 

 være at påvise langs efter enkelte af de dybere indskjærin- 

 ger efter Kjøl dragets mægtige højfjeld. 



Kjøldraget, der således hyppig tildels efter længere 

 sammenløbende linjer stiger op umiddelbart fra den vestlige 

 randkant af de af indlandsgraniten byggede fjeldmarker, har 

 i regelen sin største højde lige i nærheden af disse. Her 

 kan det som før påvist stige op i toppe, der når adskilligt 

 over 5000' (1569 m.) Mod vest sænker Kjøldragets højlinjer 

 sig stadig ned om end i det hele ikke efter nogen stærk måle- 

 stok. En lignende sænkning træder ogsaa frem efter de 

 vestenfor Kjøldraget liggende fjeldpartier, der herfra breder 

 sig frem til de longitudinale sundløb. Langs efter disse når 

 de højere fjeldtoppe i regelen ikke højere op end til mellem 



3 a 4000' (941 a 1255 m.), hvorvel de også her enkeltvis 

 kan stige op til omkring 1255 m. 



Som i første afdeling nærmere påvist træder urfjeldet 

 på forskjellige steder frem langs efter de dybere dalspalter 

 inden disse vestenfor Kjøldraget fremstigende højfjeldspartier. 

 Endvidere bry der her frem navnlig efter landområdets nord- 

 lige del mægtige partier af gabbroartede massiver. Forøv- 

 rigt er disse fjeldpartier helt byggede af lagrækker af sedi- 

 mentære dannelser. Nedenfra opad lader disse sig udskille 

 i følgende mere selvstændige grupper : 



a. Dividalsgruppen 



b. Balsfjordgruppen 



c. Tromsø glimmerskifer-gruppe. 



Ligesom højfjeldspartievne således som nævnt stadig 

 sænker sig i retning fra øst mod vest, så er det samme i 

 det hele og store også tilfældet med skifergrupperne, som 

 bygger disse. Denne jevne sænkning står åbenbart i et be- 

 stemt afhængighedsforhold til indlandsgranitens afheld mod 



