Den nord-iiorske fjeldbygmng 15 



ling oprindelig må have været knyttet mere umiddelbart til 

 hovedfeltet. Der kan således være megen sandsynlighed for 

 at den ved Torne-træsken fremstikkende afdeling af Divi- 

 dalsgruppen i sin tid må mer eller mindre sammenhængende 

 have bredt sig frem mod ost mindst så langt som til Hauki- 

 vara og Luossavara og i så tilfælde muligens også helt ned 

 til den bottniske bugt. At der i strøget fra Haukivara øst- 

 over til den bottniske bugt ikke er påvist nogensomhelst rest efter 

 tidligere her optrædende mere udlredte af delinger, der kunde 

 være at sammenstille med Dividalsgruppen. vil i så henseende 

 ikke kunne være at tillæge nogen afgjorende betydning. 



Efter Torne-træsken ligger Dividalsgruppen umiddel- 

 bart over indlandsgraniten, og denne danner også efter fel- 

 tets hele længde gruppens egentlige undergrund. Den største 

 højde, hvortil gruppens lagrækker når op, kan være at sætte 

 til omkring 2700' (847 m.) o. h. Østenfor skyder granitfeitet 

 op til højde af omkring 3000' (941 m.), og når graniten 

 således her opimod 10:) m. højere end Dividalsgruppens 

 øverstligg^nde lag. Granitfeltets hejest opskydende partier 

 tindes således intetsteds ov r« hekket af Dividalsgruppen. 



Den nære tilknytning, hvori Dividalsgruppen i strø- 

 gene om Torne-træsk står i til den underliggende granit, 

 peger allerede på forhånd hen på at materialet til denne 

 gruppes lagrækker for den væsentligste del må være hentet 

 fra den underliggende granit. For konglomeratet og sand- 

 stens-dannelsernes vedkommende ligger sagen i så henseende 

 i ethvert tilfælde klar. Men er dette tilfældet. saa er det 

 en naturlig selvfølge at til gruppen horende aldelinger i det 

 store taget først vil være at træffe i hojder, der ligger no- 

 get lavere end de højeste opstigende partier af den egentlige 

 undergrund. Navnlig vil dette gjelde det finere slam, som 

 har afgivet materialet for lerskifer- eller lerstensdannelser, 

 der først kan have afsat sig eft r lav» re liggende niveauer. At 

 granitfeltets højest opstikkende partier heller ikke tidligere kan 



