Den nord-norske fjeldbygning 43 



ende mægtighed. Langs efter Dividalen er forholdene helt 

 samstemmende hermed. 



Det her fremholdte gjelder som nævnt alene Gruppens 

 lerskiferafdelinger. Skulde gruppen i sin helhed være udgået 

 fra graniten, må der være at forudsætte at den i det 

 store kiler sig ud i retning fra granitfeltets højpartier såvel 

 mod ost som mod vest. Hvorledes forholdet i så hensende 

 har været langs efter den østlige side, så kan derom intet 

 siges, da den her på det nærmeste sporløst er forsvundet. 

 Langs efter den vestlige side synes den — at slutte fra for- 

 holdene langs Tornetræsken — i virkelighed her at skulle kile 

 sigucl. Ved Tidnopakte — længstmodøst — viser gruppen 

 med sine forskjellige af delinger af kvartsit og skifer samlet 

 den forholdsvis største mægtighed. Hertil kommer endvi- 

 dere at vestover på norsk side, hvor afdelinger af urfjeld 

 på flere steder findes stikkende frem langs efter de dybere 

 indskj æringer, overdækkes urfjeldet altid af lagrækker til- 

 hørende den yngre Balsfjordgruppe, uden at Dividalsgruppen 

 her noget sted vil være at påvise. 



De her omhandlede forholde lader sig således som det 

 synes i det hele ret vel indordne under den ovennævnte for- 

 udsætning. Der er på den anden side heller ikke grund til 

 her stærkere at fæste sig ved en anden forudsætning — den 

 eneste som antagelig her modsætningsvis kunde fremholdes 

 — nemlig den at materialet til Dividalsgruppen for nogen 

 mere væsentlig del skulde være tilført fra vest af. I såtil- 

 fælde måtte gruppens optræden væsentlig have været ind- 

 skrænket til de strøg, der ligger ind under den granitiske 

 fjeldgrunds vestlige side og derimod ikke have bredt sig 

 over den granitiske højryg udover landstrøgene fra sammes 

 østlige side, — i ethvert tilfælde ikke uden efter en højst 

 indskrænket målestok. Som tidligere omhandlet er der imid- 

 lertid al grund til at forudsætte at Dividalsgruppen netop 



