Den nord-norske fjeldbygning ß5 



høgda synes også at skulle pege hen på, at grænselinjen mel- 

 lem den lavere og højere liggende afdeling op efter Ala må 

 være at drage som her er gjort. Kalkstenslagene (c.) efter 

 Grahøgdaprofilet ligger nemlig — som det vil sees — mere 

 umiddelbart over lagrækker af milde halvkrystalliniske ski- 

 fere. 



Fortsættes profilet fra S tor- Ala videre vestover efter 

 det vidstrakte fjeldparti, hvorunder Stor-Ala ligger, så vil 

 også her lagrækker af milde halvkrystalliniske lerglimmer- 

 skifere være at påtræffe på forskjellige steder efter de dy- 

 bere liggende indskjæringer. Disse dannelser vil dog her 

 efter retning fra øst mod vest træde mere tilbage ligeoven- 

 for lagrækker af den renere krystallinisk prægede glimmer- 

 skifer. Længst mod vest mod sundløbene bygges fjeldgrun- 

 den fra fod til top af lagrækker af glimmerskifer med hyp- 

 pige indlejninger af grålighvid grovkornig krystallinisk kalk- 

 sten. Den lavere liggende af halvkrystalliniske skifere hyg- 

 gede afdeling sænker sig således i retning fra Sørdalen og 

 Bardo vestover stadig — mer er mindre regelmæssig — ned 

 til lavere og lavere niveauer, indtil den ud mod sundløbene 

 ofte ikke længere vil findes trædende frem i dagen, men deri- 

 mod helt må være at søge inden niveauer, der ligger under 

 havn 1 aden. 



Det ovenfor under Kjeldraget liggende fjeldparti, hvor- 

 til Skinskartind, Gråhøgda og Istinderne hører, afgrænses mod 

 nord ved den her i øst-vestlig retning frydende Målselv. I 

 stroget mellem Divielven ved dens udløb i Målselv og den 

 omkring 20 kilm. vestenfor i Målselven udfaldende Kirges- 

 elv rejser fjeldpartiet sig op fra dalbunden som en stejl tem- 

 melig sammenhængende fjeldmur, der opad afsluttes i for- 

 skjellige ved højtliggende f jeldskar udskilte toppe, hvoraf flere 

 når op til højder af omkring 4000' (1255 m.) og tildels ad- 

 skilligt herover. 



Proiilritsene tig 43—4 1 vil levere en nærmere belys- 



