369 29 



Række af Pigge i Randen; i Henseende til Midtstykkets Udvikling paa de forskjellige Fodpar 

 er ogsaa den sædvanlige Regel, der gjælder for alle Caligini og Pandarini, overholdt. Et 

 Rudiment af et femte Fodpar sees omtrent midt paa Kjønsringens Siderande. 



I Modsætning til den foregaaende udmærker Pandarinernes Gruppe sig ved sit 

 lange og spidse Næb eller Snabel og derved, at første Fodpars Grene ere ligeligt udvik- 

 lede — idetmindste hos alle os bekjendte Former. Der finder her aldrig nogen Sammen- 

 voxning Sted mellem Skjoldet og de to første Bagkropsringe, der bære andet og tredie 

 Fodpar; disse Ringe ere altsaa forsaavidt altid frie, selv om de undertiden ere sammenvoxne 

 indbyrdes. Hunnerne have altid fra 1 til 3 Par Rygblade, som udgaae fra Bagkroppens Ringe ; 

 Hannerne kunne derimod mangle dem, og dette Forhold kan derfor ikke benyttes til at 

 eharakterisere Gruppen i Almindelighed. Desuden kunne Hunnerne have mindre Rygblade 

 udgaaende fra Halepartiet. Gjennem den hele Gruppe — men saavidt hidtil vides kun 

 hos Hunnerne, naar man seer bort fra de to Slægter Cecrops og Læmargus (Cecropidæ 

 Dana) — gaaer der en vis Tilbøielighed til at omdanne Fødderne, saaledes at de enten 

 blive aldeles rudimentære eller omdannes til bladagtige, bløde, børsteløse Plader, der 

 maaskee træde direkte i Aandedræltets Tjeneste; undertiden er dette dog ikke Tilfældet 

 med noget af Fodparrene (f. Ex. hos Hunnen af Nogagus paradoxus) , oftere kun med det 

 sidste [Dinemalura- Hunnerne), men hos andre Former mere eller mindre med dem alle. 

 Kjonsringen har hos de fleste Hunner et meget betydeligt Omfang og Æggetraadene ofte 

 en langt større Længde end hos Caliginerne. Med Undtagelse af Cecropiderne ere alle 

 Pandariner hidtil fundne paa Haier, forsaavidt det overhovedet er bleven optegnet, paa 

 hvilke Fiske de ere fundne, og forsaavidt som de ikke ere fundne svømmende frit i Vandet, 

 hvilket limeligvis er Tilfældet med flere af Hanformerne. 



Et meget beklageligt Hul i Kundskaben om denne Gruppe er det, at man — naar vi 

 ikke medtage Cecropiderne, — kun kjender begge Kjøn af en eneste Art, nemlig af den 

 saakaldte Nogagus paradoxus (Otto). Af alle de andre beskrevne Artsformer kjender man 

 enten kun Hannen eller kun Hunnen*), og Forholdet stiller sig saaledes, at af de iMilne 

 Edwards »Histoire desCrustacés« opførte Slægter omfatte de 3, nemlig Dinemura, Phyllophorus 

 og Pandarus, hvortil dog endnu komme de senere opstillede Slægter Gangliopus og Lepidopus, 

 kun Hunner, Nogagus samt Specilligus Dana kun Hanner, naar undtages N. paradoxus, 

 som kun hypothetisk henfores til Slægten. Vi see os desværre ikke i Stand til at udfylde 

 dette Hul, men kunne dog ikke undlade at opkaste og drøfte det Spørgsmaal: mon ikke 



") Vi skulle i det foldende gjore Rede for de Tilfælde, hvor det Modsatte angives, og vise, at de neppc 

 kunne bestaae en Kritik. 



5 



