82 422 



crebro delphini magnitudinem excedenti, sub pinna adflgit aculeo, tantoque infestat dolore, 

 ut etc.) have ment en Pennella, og navnlig den i det foregaaende omtalte P. filosa Linn. 

 Det er saameget mere besynderligt, at paa begge Sider en saadan Miskjendelse har kunnet 

 finde Sted for Thunfiskens Vedkommende, som vi see, at den fortræffelige Rondelet ikke 

 blot har truffet det Rigtige og beskrevet baade Dyret og Stedet saa charakteristisk , som 

 man for den Tid kunde ønske det, men ovenikjøbet har givet en meget erkjendelig Træsnits- 

 figur af Dyret, der paa een Gang viser, at dette hverken kan søges mellem Fiskenes sæd- 

 vanlige »Oestri» eller mellem Pennellerne. Naar vi efter disse Bemærkninger til Slutning 

 endnu her meddele Rondelets egne Udtryk, skeer dette ikke alene til Bestyrkelse af vor 

 Mening, men ogsaa for at vise, hvilken autoptisk og objectiv Kjendskab Rondelet havde 

 til dette Forhold, fremfor hans Forgængere og Efterfølgere. 



I G. Rondeletii De Insectis et Zoophytis liber, caput VIII, de Oestro sive Asilo 

 (marino) hedder det nemlig om det ovenfor givne Citat af Aristoteles V. cap. 31: »Qvæ 

 brevis est, et non satis explicata Asili notio, ex qua Asilum nunquam penitus nossem, nisi 

 sub Thynni pinna, quæ ad branchiarum est scissuram, affixum conspexissem æstuanle cani- 

 cula. Ergo ex ipsa aiitoipia sic fusius depingi potest. Pro ore tubulum sive fistulam 

 håbet, pro corporis ratione longam. Utrinque sitæ sunt veluti manus duæ, quæ ad os flec- 

 tuntur; sequitur alvus cum incisuris, cui affixi sunt sex pedes, duo, qui in extrema alvo 

 sunt, crassiores et longiores, qui utrinque locati, paulo minores, reliqui duo, qui magis 

 in lateribus sunt, omnium minimi. Ore sive fistula, scorpionis terrestris caudæ, pedibus 

 ejusdem brachiis similis est, alvo et magnitudine , araneo. Ut Polypi acetabulis, ita hic 

 ore adhæret parti molliusculæ et pingvi sub pinna ita tenaciter, ut avelli integer non possit. 

 . . . Cur sub pinna hæreat, in causa est partis mollitudo, pinguitudo et sangvinis eopia«. (Edit. 

 Lugdun. Batav. MDLIIU p. 112., cfr. librum de Piscibus ejusd. edit. p. 576: »Sed\de 

 Asilo alias, cujus veram effigiem in orcyno*) depinximus supra branchialem pinnam, qui 

 sub pinna videri non possit«). Rondelet har altsaa ligesaavel som Aristoteles holdt denne 

 Snyltegjæst tydelig udenfor de snyltende Oskabjørne, hvilket ikke er Tilfældet med en anden 

 Iagttager fra samme Tidsrum, nemlig Belon, der ikke af Autopsi har kjendt noget til 

 Thunfiskens Snyltere (cfr. Pet. Bellonii Cenomani De aqvatilibus libri duo, Parisiis 

 MDLIII p. 442—43 f.) 



XIX. Lcrnæopoda Blainv. 



36. Lernæopoda elongata (Grant) (<j> $). 



(Tab. XV, fig. 37.) 

 Denne iøvrigt velbekjendte Art have vi ogsaa draget med ind i vore Undersøgelser, 

 da vi see os istand til at meddele nogle Oplysninger om dens Udvikling. Foruden nogle 



*) Orcynus er Thunfisken, navnlig de meget store Individer af denne. 



