114 



protonotáři) vyskytoval se kancléř co datar obyčejně jen v listinách 

 v Praze vydaných anebo při zvláštních příležitostech, jakoby na upo- 

 mínku starého zvyku. 



Tyto poměry kanceláře české jeví se nám jak za vlády krále 

 Václava I, tak za panování Přemysla Otokara II a i Václava II, za 

 kancléřů výše řečených Arnolda a Filipa a nástupce jeho Diviše, 

 který se stal r. 1247 proboštem vyšehradským, když Filip zvolen byl 

 arcibiskupem salzburským, a po smrti Divišově (1254) za probošta 

 vyšehradského a kancléře českého Vladislava, příbuzného rodiny krá- 

 lovské. Po jeho zvolení za arcibiskupa solnohradského (1265) dostal 

 se k hodnosti kancléřské a zároveň k proboštství vyšehradskému 

 Petr, dříve protonotář v kanceláři dvorní, a držel hodnost tu po 

 celou druhou polovici panování krále Přemysla Otokara II, za vla- 

 daření Oty Braniborského a za prvních let vlády Václava II (až do 

 r. 1288). Z počátku (až do r. 1273) spravoval i co kancléř skutečně 

 kancelář českou; později spokojil se s tytulem, zanechav skutečné 

 vedení její zase protonotářům, jako to druhdy bývalo. Těmi jmenují 

 se za panování Přemysla Otokara II Vilém (1249—1262), Gotšalk 

 (1251—1255), Arnold (1255—1265), Oldřich (1258—1278), výše zmí- 

 něný Petr (1264 — 1265) než se proboštem vyšehradským a kancléřem 

 stal a v posledních letech panování Přemysla Otokara II Jindřich 

 z Isernie (Henricus ab Isernia) nebo Jindřich Vlach (Henricus Itali- 

 cus); neboť obě tato jména náležela osobě jedné.*) 



*) Dosavade mělo se za to, že za posledních let panování krále Otokara II a 

 za prvních let vlády Václava II žily v Čechách dvě osoby, od kterých se 

 pěstovala v Čechách ars dictandi, jedna z těch osob že zaměstnána byla 

 v kanceláři královské v úřadě protonotářském, druhá že se zabývala více 

 vyučováním umění notářskému. Jména osob těchto vyskytují se ve formulářích 

 souvěkých, jejichž sepsání se osobám těmto připisuje, a sice buď Henricus 

 ab Isernia, buď Henricus Italicus. (Viz Dolliner: Liber formularis Otto- 

 cari II; Voigt: das urkundliche Formelbuch des Henricus Italicus v Arch. 

 für Kunde öster. Gesch. 29 sv. ; Jireček: Dya Vlachové v Čechách. Čas. 

 Mus. král. Česk. r. 1870, str. 130; a Lorenz Deutsche Geschichte im XIII 

 und XIV Jahrhunderte I, str. 392 a násl.) Ale hlubší nahlédnutí u věc 

 poučí nás, že nám tu činiti jen s osobou jednou. Bližší odůvodnění toho 

 podáme na jiném místě ; tu toliko podotýkáme, že sestavení formulí těchto 

 dvou domnělých osob se týkajících poučí nás o tom, že v listech k Vlachům 

 psaných nazýván Jindřich ten Henricus ab Isernia, v listech o téže osobě 

 v krajinách Zaalpských přichází pojmenování Henricus Italicus. To bylo 

 docela rozumné; v Čechách a v zemích rakouských vědělo se, když se 

 pojmenoval Jindřich Vlach zvláště s dodatkem jeho hodnosti, která osoba 

 tím míněna jest; nebo« nebylo tu tolik Vlachů, aby mohla vzejíti pochybnost 



