330 



měrů, a to obé tak dobře předpokládati lze u pána jako u nepána, 

 natož pak u muže, který se v „Nové Radě" osvědčil tak vnímavým 

 posuzovatelem všech možných rozpoloh a stavův ! Spůsob rýmův i sklá- 

 daní též nepodává momentův, z kterých by se tím neb oním směrem 

 s nějakou jen jistotou souditi dalo. 



Nám vážnější jest důvod jiný, totiž, že se původství „Podkoní 

 a žáka" Smilovi nikde ani slovem nepřipisuje, kdežto při „Nové Radě" 

 a při „Příslovích" výslovně Smil spisovatelem jest jmenován. Již 

 vynikající jeho osobnost činí to pravdě podobným, že by se někde 

 aspoň bylo zachovalo nějaké ukázaní k jeho původství, kdyby toto 

 v pravdě bylo založeno. 



Feifalikův úsudek o povaze básníkově sčísti třeba na nedokonalou 

 jeho znalost češtiny staré. Kdokoli se večte v „Podkoní a žáka," 

 každý bez rozpaku přisvědčí, že jest to báseň plná živého vtipu a by- 

 strého důmyslu. Nad jiné čiperný jsou výroky, kde podkoní nebo žák 

 se pochloubá přednostmi stavu svého, ale zároveň činí to s jistou 

 jemně ukrytou zámlkou anebo s rozmarným polozastřením pravého bytu, 

 tak že, ač nemluví pravdu, předce jí netají. Co by v básni mělo 

 býti neobratného a rozvleklého, co neotesaného a těžkopádného, věru 

 nesnadno pochopiti. Líčení stavův všude tak jest jadrné a peprné, 

 že spíše se diviti svrchované úsečnosti a stručnosti. Při tom sluší 

 zřetel obrátiti i k přesné objektivnosti, s kterou skladatel sobě po- 

 číná. Kromě úvodu a konce, kdež nutno bylo promluviti o příčině, 

 která jej k pozorování těch věcí přivedla, nikde není stopy nějakého 

 vztahu ke své osobnosti. Řeči obou soupeřův svrchovaně přiměřeny 

 jsou jich stavu a vzdělání. Ač oba na jevo nesou chlubné své plíce, 

 předce žák vždy se honosí po žákovsku a podkoní vždy se chvástá 

 po dvořačku. Dramatická stránka celého děje jest tudíž nejen bez- 

 úhonně, anobrž výtečně provedena. 



Než dosti o tom. „Podkoní a žák" jest a zůstane jedním nej- 

 zábavnějších skládaní, kterými se koli stará naše literatura prokázati 

 může. 



Nyní ještě přihlédnuto budiž k době, kdy skládaní naše bylo 

 sepsáno. 



Tu především vytknouti sluší, že rýmy neposkýtají ani jednoho 

 případu, kde by se starší dvojhláska iu m. i předpokládati musila, 

 anobrž jsou i případy, kde iu se jeví býti nemožným. Tak ku př. ve 

 v. 59—60 



a tomu já také věř», 

 že páni, také rytieři 



