316 



Sezení třídy pro filosofii, dějepis a filologii dne 9. července 1877. 



Předseda: Tomek. 



Min. v. v. Josef Jireček přednášel: „O příbězích pana Heníka 

 z Valdšteina.' 1 



Archivář dr. E m 1 e r přednášel : „ O rukopise privilegií pánů 

 z Rosenberka ze 14. století/' 



Blahosklonným prostřednictvím p. presidenta společnosti naší a 

 laskavou ochotou p. kanovníka Dräsche v Litoměřicích dostal se mi 

 do rukou z kláštera Marienthalského v Saších pergamenový rukopis, 

 který čítá nyní 96 listů, ale druhdy jich míval zrovna 100. Listy ty 

 jsou 21 cm. dlouhé a 15 cm. široké, jsou polinovány, a to tak, že na 

 počátku rukopisu jest na každé stránce po 35, dále po 30 a ku konci 

 jen po 24 liniích. Desky rukopisu jsou z bukových prkének, potaženy 

 hnědou kozí beze vší ozdoby. 



Písmo rukopisu — ač asi čtyry ruky v něm rozeznati možno — 

 má veskrz ráz věku XIV., a máme za to, že sepsání jeho stalo se 

 mezi 1. 1370 — 1380; nebot kromě kusu posledního, který později 

 byl připsán, nesahá ani jeden přes r. 1370. 



Obsah rukopisu naznačují nám povšechně dosti dobře první dva 

 červeně napsané řádky jeho, které znějí: „Diuersa priuilegia Bo- 

 hemie et magnificorum dominorum de Eosenberk." I můžeme vším 

 právem rukopis náš nazvati „Codex Rosenbergicus", a máme za to, že 

 v něm jsou opsány všecky důležitější listiny, jež v době sepsání ruko- 

 pisu páni z Rosenberka měli. Co bylo příčinou, že je dali tito opsati, 

 nemožno nám nyní určiti. Později dostal se kodex náš do kláštera 

 Zlatokorunského, jak souditi se dá podle přípisku na první straně 

 jeho, kde na hořejším kraji čteme: „Monasterii S. Coronas. 1650. 

 Lege et serua." Ze Zlaté Koruny dostal se do kláštera v Marien- 

 thalu asi s Bohumírem Wimmerem, rodem z Budějovic a konventualem 

 v Zlaté Koruně, který byl od r. 1780 — 1801 proboštem kláštera Marien- 

 thalského, a že té doby klášter Zlatokorunský byl vyzdvižen (1785), 

 zůstal již rukopis náš v Marienthalu až na naše dny. Přepis ruko- 

 pisu našeho ze XVII století zachoval se v archivu ve Vyšším Brodě, 

 ovšem co do psaní jmen vlastních poněkud méně správný, jak jsme 



