HlßlK tl2 



již tehdáž Čechoslované vydáni byli. Ku konci úvodu toho udává 

 nám totiž příčinu, že dílo své v řeči české sepsal, těmito slovy : 



„Pohnulo mě k tomu ještě, že od dávních let nevyšla žádná věc 

 historická v našem jazyku, v němž mnozí z krajanův nejsouce jiných 

 řečí povědomí, nedostatek snášeti musejí. Jakož pak i od některých 

 z nich v tom, abych ne latinou, jakž jsem mínil, ale raději vlasten- 

 skou svou řečí tuto práci vyslovil, napomenut i nabízen jsem byl. 

 A tak jsem učinil v té naději, že ctní, dobří a upřímní jak Moravané 

 tak Čechové a jiní jazyka našeho příbuzní přijmou to ode mne 

 vděčně." 



Nelze pochybovat, že se po vydání tohoto spisu obecná pozor- 

 nost k mladému spisovateli obrátila, neb vytvořil dílo, jakéž dosud 

 v domácí literatuře scházelo a zvláště na Moravě, kdež od vydání 

 „Paprockého Zrcadlo markrabství Moravského" historické bádání 

 úplně ladem leželo. V tom zdá se také nejhlavnější příčina býti, že 

 veškeré české duchovenstvo jemu přátelsky nakloněno bylo i že 

 Pražská kapitula jeho, ač jen prostého měšťanského syna z Počátek, 

 dvě léta později za svého úda zvolila a Pěšina takto v držení jednoho 

 z bohatě nadaných míst kanovníků při hlavním chrámě Pražském se 

 dostal, čím se v Litomyšli zaměstnával a co jemu tak záhy k váž- 

 nosti pomohlo, v tom pokračoval i v Praze ; zde mohl se historickému 

 bádání tím více a s větším úspěchem věnovati, jelikož se mu v Pražských 

 knihovnách hlavně však v kapitulním a arcibiskupském archivu ne- 

 vyčerpatelný zdroj otevřel, v obcování pak s některými vynikajícími 

 muži jmenovitě s Balbinem i nového povzbuzení se mu dostávalo. 

 Dvě díla zaměstnávala jej od této doby hlavně, totiž jeho Phosphorus 

 septicornis a Mars Moravicus. Však nejenom k takovýmto studiím 

 dokázal Pěšina své nadání, on se osvědčil i co muž vynikající praktic- 

 kými schopnostmi, jimiž si své soudruhy v úřadě tak nakloniti uměl, 

 že jej čtyry léta po jeho vstoupení do kapituly, když děkan Sebastian 

 Zbraslavský zemřel, jednosvorně dne 4. května 1670 za kapitulního 

 děkana vyvolili. Bylt nyní 41 roků stár. — 



Dříve však nežli o jeho další spisovatelské činnosti, jmenovitě 

 o jeho díle, s jehož vydáním nám právě činiti jest, promluvíme, budiž 

 nám dovoleno, podati o jeho životě některé zprávy, posud nepovědoiné, 

 jež jsme vzali z akt kapitulního archivu a mezi nimiž spor jeho 

 s arcibiskupem Sobkem z Bilenberka přední místo zajímá. Když 

 Pěšina do kapituly vstoupil, byl arcibiskupem Pražským ještě kardinál 

 Harrach, kterýž však již roku 1G67 zemřel, načež císař školastika 

 při Olomúckém kostele, hraběte Kolovrata, arcibiskupem jmenoval. 



