Tím dosáhla zlost Sobkova nejvyššího stupně, on poslal svého kan- 

 cléře a sekretáře do obydlí Pešinova a vzkázal mu, pakliže za od- 

 puštění prositi nebude, že jej z úřadu oíficiala sesadí. Pešinovi, jemuž 

 tím do živého sáhnul, nezbývalo nic jiného než následujícího dne 

 k arcibiskupovi se dostaviti a prohlásiti, že ani v nejmenším toho 

 úmyslu neměl jeho uraziti a že tedy za odpuštění prosí, pakliže se 

 arcibiskup slovy jeho uražen cítí. Arcibiskup prohlásil, že jest spo- 

 kojen a pozval děkana na příští den k obědu, kteréhožto pozvání 

 Pěšina sice uposlechl, avšak mlčením svým při obědě dával roz- 

 hořčenost svou dosti jasně na jevo. 



Okamžik, kdy Pěšina za takovéto pokoření se pomstil, nedal 

 dlouho na sebe čekati, arciť že si zároveň sám citelnou ránu zasadil. 

 V následujícím roce 1674 dne 18. dubna zemřel probošt Václav Coe- 

 lestin a tím uprázdnila se tato nad míru bohatá prebenda, po kteréž 

 mnohý toužil. Poněvadž čtyry léta před tím Pěšina jednohlasně za 

 děkana zvolen byl, dalo se očekávati, že tentokráte aspoň většinou 

 hlasů i k tomuto úřadu zvolen bude. Mínění to bylo ve všech 

 kruzích mimo kapitolu obecné a nejvyšší purkrabí hrabě Martinic 

 přál již napřed Pešinovi k nastávajícímu jeho povýšení. Kdyby nebyl 

 Pěšina s arcibiskupem se znepřátelil, zajisté by jej povýšení toto 

 bylo neminulo, takto však postavil mu arcibiskup překážku, přes 

 kterou Pěšina klopýtl. Hned po smrti proboštově počal se Talmberk, 

 ač teprve třetí z mladších v řadě kanovníků byl, o místo toto uchá- 

 zeti a poněvadž pro svůj rod větších příznivců měl, dovedl toho, že 

 obě císařovny (totiž vdova císaře Ferdinanda Třetího a manželka 

 Leopolda Prvního) arcibiskupovi i nejvyššímu purkrabí dopsali a jeho 

 (Talmberka) pro hodnost proboštskou odporučili. Tyto listy přímluvné 

 ukázány jsou všem kanovníkům, aby na ně při volbě ohled vzali. 

 Pěšina nevzdal se posud vší naděje a odvětil na vyzvání takové, že 

 se žádným slibem zavázati nemůže, jelikož se při volbě pouze 

 duchem svatým říditi dá ; co ostatní kanovníci odpověděli, není nám 

 známo. 



Když pak již blížil se den volby, žádal arcibiskup od kapituly, 

 aby volbě přítomen býti směl, že nemá úmyslu hlas si osobití a 

 chtěl i slib učiniti, že přítomnost jeho právům kapituly na újmu 

 býti nemá. Jest známo, jak často ve středověku biskupové a kapituly 

 stran svých obapolných právomocností ve sporech se nalézali a jak 

 řevnivě kapituly práv svých vyhrazených proti biskupům hájili, aby 

 si tito nějakého vplyvu neosobovali, hlavně co se týče svobody při 

 volbách do kapituly samé. Během času se poměry arci valně změnily 



