10 



klade domácích i cizích prací dějepisných, podává tedy jen málo 

 zpráv posud neznámých a obsahuje skoro výhradně jen líčení, jaký 

 podíl Čechové ve válkách tureckých v Uhrách měli. Tím znameni- 

 tější však jest vypravování událostí od roku 1608 až do roku 1632, 

 jelikož Pěšina k tomu nejen veškeré současné literatury použil, nýbrž 

 i rozsáhlé archivární studie konal i z některých pramenů čerpal, 

 jichž nyní více nalézti nelze. Mohl bych zajisté sto rozličných zpráv 

 udati, o nichž jen u Pěšiny náležitého světla nalézáme, některé z nich 

 mají důležitost velikou. Abych některý příklad uvedl, chci podo- 

 tknouti, že jsem teprve následkem pilného studia tisícerých listin 

 byl s to podati důkaz, že vyhození místodržících oknem stalo se po 

 usnesení den před tím již učiněného. Kdybych byl znal dříve Pěšinu, 

 mohl jsem zprávu tu tam nalézti a zároveň i jména osob, kteří této 

 poradě přítomni byli. Však i ještě něco více byl bych tam našel, 

 což zajisté příští dějepisec českého povstání mlčením pominouti 

 nesmí: že totiž Thiírn, když onoho osudného dne 23. května na 

 hrad Pražský přišel, shromážděným stavům napřed sdělil, na čem se 

 s některými přáteli ohledně zavraždění místodržících snesl, že pak 

 více nežli čtvrt hodiny o to jednáno bylo, má~li se usnesení to vy- 

 konati a pak teprve že stavové do poradní síně k místodržícím 

 vnikli. Pešinovo další líčení událostí následujících jest krátké a 

 stručné a tím vyniká on hlavně nad starší české dějepisce, nad 

 Bartoše, Skálu i Slavatu ; on necituje dlouhé listiny a řeči, on ne- 

 skáče z jednoho předmětu na druhý, nýbrž zachovává přísně ve všem 

 věcný i chronologický pořádek. O událostech válečných roku 1619 

 a 1620 podává nám obraz tak jasný, že mi je skutečně líto, že jsem 

 jeho dílo dříve neznal, bylot by mi zajisté posloužilo co bezpečné 

 vodítko v bludišti nesčíslných dat. O bitvě na Bílé Hoře přináší 

 dvě vzácné zprávy, které jen u něho nalézti lze a jichž jsem, jak se 

 samo sebou rozumí, použil. On jediný totiž jmenuje místo, z kterého 

 císařské vojsko dne 8. listopadu ráno první útok na české ležení 

 podniklo, že to byla totiž Ptusíně, kdežto jsem se dříve domníval, 

 že útok ten z Hostivic se stal ; jediný Pěšina přináší též obšírné 

 líčení, kterak a na kterém místě Moravané hrdinností svou tohoto 

 dne se vyznamenali a raději smrt podstoupili, než by se na útěk 

 byli dali, kdežto ostatní zprávy jen všeobecně o udatnosti Moravanův 

 zmínku činí. Zprávu svou o bitvě Bělohorské končí Pěšina těmito 

 slovy: „Atque haec est illa memorabilis simul et miserabilis quae in 

 Albo raonte ad Pragam accidit clades. Miserabilis quod Bohemiae 

 praepotens quondam fortissimaque gens antiquum gloriae suae decus 



