26 



390 mm. med 220 mm. lang Rachis 78, og den anden 66. De fra Korsfjorden med en 250 mm. lang Rachis og 390 mm.'s hele 

 Længde havde 54 Polyper, og de fra Vestfjorden med en Længde af 390, hvoraf Rachis 250 mm. havde 60. Hos yngre Exem- 

 plarer er Forholdet imellem Rachis og Stilken ikke saa stort; paa et Exemplar, 70 mm. langt, var Rachis 35 mm. langt og bar 

 7 udviklede Polyper, og paa et, der var 32 mm. langt, var Rachis 15 mm. med 4 Polyper. 



Polyperne paa de store Exemplarer ere 30 mm. lange og derover, naar de ere fuldt udstrakte. 



Stilken er cylindrisk, nøgen; den er bredest paa Midten, smalner successivt af mod Rachis og den nederste kugle- 

 formigt udvidede Ende, fig. 1. 



Rachis er lidt fladtrykt, udvider sig ganske lidt nedenfra opad, saa Forskjellen fra den smaleste og til den bredeste 

 Del udgjør omtrent 2 mm., flg. 1. 



Ventralfladen er hvælvet, og paa dens nederste Del sees temmelig tydeligt en fin, næsten ligeløbende Fure, der læn- 

 gere oppe bliver utydeligere, indtil den paa den øverste Trediedel saagodtsom ganske forsvinder. Hele Ventralfladen er tæt 

 besat med aflange, meget fremragende Zooider, fig. 2, hvis Aabninger ere forsynede med lange Kalknaale, fig. 5, a. 



Dorsalfladen er noget mere hvælvet end Ventralsiden, og fra den udspringe Polyperne uden nogen gjennemgaaende 

 Regelmæssighed, dog med en temmelig stærk Tendents til bilateral Ordning, idet begge Sider af Dorsalfladen henimod Ran- 

 den optages af en Længderække, imedens Midtpartiet indtages af uregelmæssigt stillede Polyper, der snart staa to sammen, 

 snart enkeltvis, fig. 1. Paa ganske unge Exemplarer er den bilaterale Stilling endnu tydeligere udpræget 



Imedens saagodtsom hele Dorsalfladen er tæt besat med lignende Zooider som de paa Ventralfladen, er der dog 

 paa de Steder, hvor Polyperne udspringe, et eplipsedannet Feit, hvor ingen Zooider findes, og som egentlig betegner den ydre 

 Væg af Polypcellen, fig. i,a. Denne ligger i Sarcosomaet og skjuler ganske Polypen, naar den er indtrukken, men danner da 

 altid en fremragende Ellipse med en ganske liden, foldet Aabning paa dens øverste Del, fig. i,b. Paa det nederste Parti af 

 Rachis sees endel uudviklede Polyper, hvoraf enkelte ikke have faaet Tentakler, og som afvexle med Zooiderne, der her staa 

 tildels i Skraarækker. De største og mest udviklede Polyper findes paa den øverste Halvdel af Rachis. Huden paa denne har 

 et chagrineret Udseende af de talrige med Spilder forsynede Zooider, fig. 2. 



Polyperne ere omtrent 30 mm. lange, langstrakte, cylindriske, men udvide sig temmelig stærkt mod Tentakelran- 

 den, saa de- i fuld Vigør antage Formen af en Klokke, ere halvt gjennemsigtige, saa at den brune Mave (Svælg) skinner igjen- 

 nem. Cellen er da opsvulmet, gaar over i Polypens Krop, udgjør dennes Basaldel, og nu viser der sig omkring denne en 

 Krands af Zooider; — der hvor Cellen gaar over i Polypkroppen er en svag Indsnøring, og Polypen er just paa dette Sted smalest, 

 fig. 2, a. Paa Polypkroppens udvendige Flade ere 8, kun lidet ophøiede Længdestriber, der dannes af temmelig kompakte, 

 paa hverandre liggende Spikler, fig. 4; midt imellem disse Spikelrækker sees en yderst fin Linie, der betegner Insertionen for 

 Skillevæggene. 



Tentaklerne ere lidt længere end Kroppen, temmelig tykke ved Grunden, men ende spidst, og have paa hver Side en 

 Række Cirrer. Paa Midten saavel af Tentaklernes som Cirrernes aborale Flade er ligeledes en Række Spikler, lig dem paa 

 Kroppen. 



Den indre Bygning. 



De 4 Længdekanaler, der findes fuldt udviklede i den midterste Del af Rachis, undergaa Forandringer alt eftersom de 

 nærme sig dennes øverste eller Stokkens bredeste Del. Opimod øverste Ende nemlig blive Sidekanalerne yderst smale, indtil 

 de ganske forsvinde. Ventralkanalen bliver derimod meget videre, imedens Dorsalkanalen bliver yderst trang, neppe synbar. 

 Nedad ophøre Sidekanalerne i Stilkens nederste Halvdel, og her bliver Dorsalkanalen videre og videre lige ned i Endeblæren. 

 Ventralkanalen bliver derimod noget trangere. Hvad der frembringer disse Forandringer er aabenbart de 4 Septa, der danne 

 Kanalernes Skillevægge, og som paa Midtpartiet af Stokken inserere sig paa Axens Skede, saaledes at Axen er i Centrum af 

 Stokken; opimod den øverste Ende smelte de to Sidesepta sammen, hvorved Sidekanalerne forsvinde, og her gaar Axen over 

 i den udvidede Ventralkanal, hvor den i dennes øverste Del ender i en Anse, der hos enkelte var S formigt bøiet. Ventralka- 

 nalen er ikke ganske lukket; thi den aabner sig igjennem den før omtalte fine Aabning, der er omgiven af en Sphincter, og 

 hvorved den altsaa korresponderer med Søvandet. Paa mange Exemplarer har den øverste Del af Axen været afbrækket, 

 muligens afbidt af andre Dyr, og da er Ansen som oftest ganske forsvunden. — Nedad undergaa Sideseptaerne omtrent de 

 samme Forandringer, ogsaa her smelte de sammen; Sidekanalerne forsvinde sporløst, idet de sammensmeltede Septa, omtrent 

 paa Midten af Stilken, gaa over i det her optrædende Septum transversale, der dele Stilkens nederste Halvdel i Ventral- og 

 Dorsalkanal. I denne sidste, der er langt videre end den første, ender den frie Axe, omgivet af sin Skede, nede i Endeblæren 

 med en stor Anse, der har indtil 20 mm. Længde og 8 mm. Bredde. Septum transversale gaar ikke lige ned til Endeblæ- 

 rens Bund men ender nogle Millimeter fra denne, hvorved altsaa begge Kanaler fly de sammen, fig. 7, e. Hos et Exemplar 

 endte Axen i Ventralkanalen, saaledes som Tilfældet er hos Halisceptrum, hvor den brede Ansedannelse bidrager til at udvide 

 Endeblæren. 



Man vil heraf kunne erfare, at Længdekanalerne hos vor Art ere noget forskjellige fra dem hos Kophobelemnon stel- 



