18 F. R. KJELLMAN, OM BERINGHAFVETS ALGFLORA. 



en art är hittills känd, tillhörande det arktiska och nordiska slägtet Fucus och antagligen 

 icke ens skiljbar från den i Ishafvet allmänt utbredda Fucus evanescens. 



Vid medlersta Japans kust äro de båda angifna familjerna de som bestämma vegeta- 

 tionens hufvudkarakter. Men bland Laminariacéerna saknas här representanter för slägtet 

 Alaria, och slägtet Laminaria företrädes af de båda arterna Laminaria Peterseniana och 

 Laminaria radicosa, hvilka stå långt skilda från andra arter af detta slägte och framför 

 allt från de i Beringhafvet uppträdande arterna. Laminariacé-vegetationens hufvudmassa 

 utgöres emellertid af Ecklonia-arter. En framstående beståndsdel synes också det egen- 

 domliga slägtet Ulopteryx bilda. Fucacé-vegetationen är rik såväl på individ som arter. 

 I den ingår icke slägtet Fucus; den bildas af arter af slägtet Cystophyllum och talrika 

 arter af slägtet Sargassum, flertalet af dessa såsom bekant bildande en särskild sektion 

 af detta öfvervägande tropiska och subtropiska slägte. 



Vid den nordjapanska kusten, kusten af ön Yezo, har vegetationen en mera nordisk 

 prägel. I den ingår slägtet Alaria, representanter för slägtet Fucus och Laminaria-arter 

 af mera nordisk typ. Såvidt jag af samlingar härifrån kan döma, intar dock slägtet Ala- 

 ria ingen dominerande ställning och uppträder här, efter hvad för närvarande är bekant, 

 blott i en art, hvilken är väl begränsad från Beringhafvets arter. Laminaricé-vegetatio- 

 nens hufvudbeståndsdel synes bildas af Laminaria japonica, Laminaria angusta och ett 

 par andra ännu icke beskrifna arter af slägtet Laminaria, allt arter af mera nordisk typ, 

 men dock väl skilda från alla andra såväl nordpacifica som nordatlantiska och arktiska 

 arter af slägtet. Slägtet Fucus företrädes af Fucus evanescens och ett fåtal andra arter. 

 I Fucacé-vegetationens sammansättning ingå dock äfven de båda slägtena Cystophyllum 

 och Sargassum, och sannolikt är det dessa, som äfven här hafva öfvervigten. 



Det synes mig framgå häraf, att sydgränsen för det alggeograhska område, till hvil- 

 ket Beringhafvet hör, måste anses i vester gå norr om Japan, om det också måste er- 

 kännas, att floran vid Japans norra kust har åtskilligt gemensamt med Beringhafsfloran. 



Med minst lika stor säkerhet är denna gräns i öster att draga norr om Kalifornien. 

 Väl föreligger ännu icke, såvidt jag har mig bekant, någon karakteristik af den kaliforni- 

 ska floran, men det är dock med säkerhet kändt, att i den ingå en mängd Laminariacéer 

 och det torde kunna såsom säkert antagas, att det är dessa, som bilda florans huvud- 

 beståndsdelar. Det nordiska och arktiska slägtet Laminaria är visserligen äfven här re- 

 presenteradt, ehuru dock af egendomliga arter, men här möta oss dessutom en mängd 

 andra slägttyper, Costaria, Dictyoneuron, Pterygophora, Ecklonia, Postelsia, Macrocystis, 

 Eisenia, Nereocystis, Pelagophycus och Egregia, hvilka äro fullkomligt främmande för 

 floran vid Beringön. Bland Fucacéerna träffa vi här likaledes för denna flora främmande 

 former, sådana som Halidrys osmundacea, Fucodium fastigiatum och Sargasswn-arter. 



Redan vid Vancouver Island synes algvegetation erhålla en mera nordisk anstryk- 

 ning. Såsom dess beståndsdelar angifvas nämligen nordiska eller t. o. m. arktiska alger, 

 sådana som Odonthalia dentata, Ahnfeltia plicata, Fucus evanescens, Phyllaria dermatodea, 

 arter af slägtet Alaria, Desmarestia aculeata o. s. v. Men i den ingå också, för att hålla 

 oss till familjen Laminariacea?, Costaria Turneri, Nereocystis Liltkeana, Macrocystis pyri- 

 fera och Egregia Menziesii. Att det är dessa, som bilda vegetationens huvudbeståndsdelar, 

 torde man kunna sluta deraf, att ännu vid Sitcha det är tvenne af dessa, nämligen Macro- 



