10 F. R. KJELLMÄN, OM BERINGI-IAFVETS ALOFLORA. 



de arter af slägtet Alaria, A. fistidosa, A. prcelonga, A. lanceolata, och af slägtet Latttinaria, 

 L. Bongardiana, hvilka utgöra Lamihariaeé-fornaatiönens vid Beringön hufvudhestånds- 

 delar. Mellan dessa och särskildt ishafsarterna af dessa släkten råder icke något närmare 

 slägtskapsförhållande. Några slägten uppträda väl vid Beringön under arter, hvilka sluta 

 sig nära intill de i Ishafvet förekommande arterna af samma slägten, men i detta fall är 

 ofta dessa arters floristiska ställning i väsentlig grad olika. Corallina qrbuscula lemnar 

 t. ex. bevis härför. Den är antagligen icke långt skild från den i Ishafvet förekommande 

 Corallina. ofjicinalis. Under det nu Corallina arbuscula vid Beringön är mycket ymnig, 

 en bland litoralvegetationens karaktärsväxter och sålunda en synbarligen området verk- 

 ligen tillhörig art, är Corallina ofjicinalis blott anträffad i de delar af Ishafvet, som gränsa 

 intill det nordatlantiska hafsalgömrådet, och säkerligen att betrakta såsom en för det egent- 

 liga Ishafvet främmande alg. Detsamma torde också kunna sägas om Cigartina, pacijica 

 i förhållande till Gigartina, mamillosa. 



Karakteristiskt för Ishafvets växtlighet är den nästan fullkomliga frånvaron af all 

 vegetation på det litorala bottenområdet, vidare vegetationens enformighet, individfattigdom 

 och yppighet. I yppighet täflar algvetationen vid Beringön med eller öfverträffar Ishafvets, 

 i motsats till den är den vexlande, individrik och till väsentlig del utbredd äfven öfver 

 litoralregionen. Det nu anförda synes mig ange, att Beringön icke kan förläggas inom 

 området för ishafsfloran, utan måste anses i alggeogratiskt hänseende tillhöra ett från det 

 arktiska hafsalgömrådet väsentligen skildt område. 



De öfriga fyra under Vega-expeditionen undersökta sträckorna af Beringhafvet till- 

 höra dess nordligaste, till Ishafvet gränsande del. Denna närhet till Ishafvet uttrycker 

 sig också, såsom ju var att vänta, i deras vegetation. Från den sydligaste af dem, hafvet 

 omkring S:t Lawrence-ön, äro 29 arter alger kända. Af dessa förekomma 23 arter i Is- 

 hafvet och bland dem äro 14 att räkna såsom rena ishafsalger, karakteristiska för vegeta- 

 tionen i hela detta haf eller bestämda delar deraf. Det måste också medgifvas, att nere 

 af dessa senare, såsom Odontha.Ua dentata, Ahnfeltia plicata, Sarcopli.yllis arctica, Ptilota 

 pectinata, Agarum Turneri, Ralfsia deusta och Ch.ostopteris jrfumosa genom sin ymniga före- 

 komst och yppiga utbildning framträdde såsom hufvudbeståndsdelar i vegetationen vid 

 ifrågavarande ö. Det kan sålunda icke bestridas, att vegetationen här har en mycket 

 starkt arktisk prägel. 



De vid S:t Lawrence-ön funna, men icke från Ishafvet kända arterna äro: Amphiroa 

 cretacea, Lithothamnion loculosum, Halosaccion firmum, Chondrus platgnus, Alaria crispa 

 och Laminaria bullata. Af dem äro de två sistnämda endast kända från Beringhafvets 

 nordligaste del, Amphiroa cretacea, Lithothamnion loculosum och Halosaccion firmum äfven 

 kända från södra Beringhafvet och Chondrus platynus en karakteristisk alg för hela norra 

 delen af Stilla oceanen, vid Asiens kust gående ned till Japans kuster. 



Man skulle af dessa förhållanden kunna draga den slutsatsen, att S:t Lawrence-ön 

 faller inom det arktiska hafsalgömrådet, ehuru floran här dels blifvit uppblandad med in- 

 vandrade sydliga arter dels utbildat ett antal egendomliga arter. Men det är å andra 

 sidan att beakta, dels att den form af Fucus evanescens, som förekommer här, är en annan 

 än ishafsformerna, särskildt olik den, som uppträder i den tillgränsande, delen af Ishafvet^ 

 dels och isynnerhet att den art af slägtet Alaria, hvilken jemte Agarum Turneri och 



