77 



celler vanligen tunnelika, omkring lika långa som tjocka, temligen tunnväggiga. 

 Kromatoforer rikligt greniga, kraftigt utbildade. 



Öppen och skyddad kust, berg- och stenbotten, vanligen epifyt på Chordaria 

 Hagelliformis, något sällskaplig, II — III, 5 — 8. 

 Skandinaviens v. — n. kust, Boh. — Finm., spr., sp. 



11. Eetoearpus eonfervoides (Both) Le Jol. Liste s. 75; delvis; Ceramium eon- 

 fervoides Both, Cat. bot. 1, s. 151. Jfr. Eetoearpus eonfervoides s. s., huf- 

 vudformen, Ejellm. Ectocarp. s. 77. 



Gametangier äggrundt kägellika — äggrundt spollika, utan steril hårlik spets, 

 vanligen 40 — 100 ,« långa, 20 — 35 f-i tjocka. Vertikala skottsystem vid basen öfver 

 30 ," tjocka, utan tydligt begränsade växtpunkter, oregelbundet gaffélgreniga, utan 

 terminala begränsade grenknippor, bildande vanligen rediga, yfviga, korta, rostgula 

 tofsar. Kromatoforer bandlika, upprepadt greniga, en— få i hvarje cell. 



Hufvudformen. Tofsar täta, 3 — 10 cm höga. Skottsystem upprepadt gre- 

 niga. Gaffelgrenar särskildt, mot skottsystemets omkrets korta med mer eller mindre 

 talrika strödda sidogrenar. Fig. Lyngb. Hydr. dan. t. 43, B. Exs. Aresch. Alg. 

 scand. n:o 111. Rostbrun med dragning åt gult, något slemmig, temligen seg. 

 Tertikala skottsystem vid basen löst sammanvecklade och sammansnodda till smala, 

 sinsemellan nästan fria knippor. Birötter temligen fåtaliga. Gaffelgrenar frånstå- 

 ende med mer eller mindre utspärrade, hos gametangie-exemplar få, hos sporangie- 

 och sterila exemplar talrika stundom något gyttrade, enkla eller upprepadt greniga 

 tydligt sidostälda grenar. Sporangier och gametangier på samma eller skilda 

 exemplar, de förra ellipsoidiska— äggrundt ellipsoidiska, omkring 50 f-i långa och 

 35 /< tjocka, vanligen oskaftade, stundom på encelliga skaft, strödda (fig. 16, b), de 

 senare tydligt skaftade, något utspärrade, strödda. Gaffelgrenarnes celler vanligen 

 tunnelika, korta, 1 — H gång så långa som tjocka, temligen tjockväggiga med väl 

 utvecklade kromatoforer; — f. 2. pygmsea Aresch. Eetoearpus pygmceus Aresch. i 

 Ejellm. Ectocarp. s. 85. Tofsar glesa, fullt rediga, 3 — 12 mm höga. stundom mattlikt 

 sammanflytande. Vertikala cellrader enkla eller sparsamt gaffel- och sidogreniga. 

 Gametangier något spetsiga, vanligen 60—75 JU långa, 25—30 f-t tjocka, strödda, alltid 

 skaftade, ej sällan terminala på de vertikala skotten; f. 3. areta Kiitz. Eetoearpus 

 aretus Kiitz. Phyc. gen. s. 289. Fig. Kiitz. Tab. phyc. 5, t. 80, f. 1. Bildar mycket 

 glesa, rediga olivbruna eller rostgula, 3—10 cm höga tofsar eller slutligen löst på 

 bottnen liggande, något sammanfiltade massor. Birötter mycket talrika, ofta tätt 

 beklädande de vertikala skottsystemens nedre del. Vertikala skottsystem upprepadt 

 greniga med långa,slaka, utböjda gaffelgrenar, som hos gametangie-exemplar nästan 

 alldeles sakna sidogrenar. Gametangier vanligen trubbiga, 50— 75 f-i långa, 20— 33 f-i 

 tjocka, talrika, stundom gyttrade, strödda, oftast oskaftade, stundom på korta, sällan 

 mer än tvåcelliga skaft; f. i. erassa Kjellm. inser. Tofslik, gles, alltid vidfästad. 

 Vertikala skottsystem upprepadt greniga med långa, något styfva, utspärrade, kort- 

 celliga gaffelgrenar. Sidogrenar få eller inga. Gametangier korta och tjocka, om- 

 kring 60 l-i långa, 30 — 45 (.i tjocka, kort — långt skaftade, utspärrade. 



Öppen och skyddad kust, på botten af vexlande art, litoral och sublitoral, 

 ofta epifyt på flere slags alger och (särskildt f. areta) på gamla, i förmultning 

 stadda Zostera-blad, enstaka— något sällskaplig, II— III, 5—8. 

 Skandinaviens v. — n. kust, (åtminstone) Boh. — Finm. allm.— spr., ymn.— sp.; f. 



erassa känd endast från sv. N., de öfriga formerna från spridda ställen 



öfver hela det angifna området, f. pygmsea dock ej nordligare än ISTordl.; 



