﻿VEG 
  A-EXPEDITIONENS 
  VETENSKAPLIGA 
  ARBETEN. 
  63 
  

  

  samlingar 
  från 
  Grönland, 
  h 
  vilka 
  jag 
  haft 
  tillfälle 
  att 
  granska. 
  

   Fucus 
  edentatus 
  och 
  Antithamnion 
  Bylalscei 
  äro 
  äfven 
  kända 
  från 
  

   samma 
  del 
  af 
  Ishafvet. 
  I 
  hvilken 
  grad 
  af 
  ymnighet 
  de 
  här 
  

   förekomma, 
  är 
  icke 
  ännu 
  kändt. 
  Återstå 
  alltså 
  endast 
  tvänne 
  

   arter, 
  som 
  hittills 
  icke 
  med 
  säkerhet 
  anträffats 
  i 
  Ishafvet 
  norr 
  

   om 
  deras 
  uppgifna 
  amerikanska 
  fyndort: 
  Fucus 
  miclonensis 
  

   och 
  Phyllaria 
  hrea, 
  den 
  förra 
  sådan 
  jag 
  uppfattar 
  arten, 
  ej 
  

   någon 
  egentlig 
  ishafsalg, 
  den 
  senare 
  deremot 
  känd 
  från 
  andra 
  

   af 
  polarhafvets 
  mest 
  arktiska 
  delar. 
  Möjligt 
  är, 
  att 
  Fucus 
  mi- 
  

   clonensis, 
  så 
  väl 
  den 
  som 
  af 
  mig 
  upptages 
  under 
  detta 
  namn 
  

   från 
  Norska 
  polarhafvet, 
  som 
  den, 
  hvilken 
  J. 
  G. 
  A 
  gärd 
  h 
  uppger 
  

   rinnas 
  vid 
  New-Foundland, 
  Spetsbergen 
  och 
  Grönland, 
  icke 
  

   är 
  något 
  annat 
  än 
  en 
  bland 
  de 
  många 
  former, 
  under 
  hvilka 
  

   Fucus 
  evanescens 
  uppträder 
  eller 
  att 
  Fucus 
  miclonensis 
  från 
  New- 
  

   Foundland, 
  såsom 
  J. 
  G. 
  Agardh 
  anser, 
  är 
  identisk 
  med 
  den 
  

   från 
  Grönland 
  och 
  Spetsbergen 
  hemförda 
  Fucusform, 
  hvilken 
  

   jag 
  trott 
  mig 
  böra 
  betrakta 
  såsom 
  en 
  varietet 
  af 
  den 
  i 
  Is- 
  

   hafvet 
  allmänt 
  utbredda 
  Fucus 
  evanescens. 
  Hvad 
  Fhyllaria 
  lorea 
  

   angår, 
  så 
  gifves, 
  så 
  vidt 
  jag 
  kan 
  finna, 
  ingen 
  rimlig 
  anledning 
  

   antaga, 
  att 
  den 
  haft 
  sitt 
  utvecklingscentrum 
  vid 
  New-Found- 
  

   land 
  eller 
  att 
  den 
  kommit 
  dit 
  söderifrån, 
  utan 
  kan 
  man 
  säker- 
  

   ligen 
  med 
  ganska 
  stor 
  bestämdhet 
  antaga 
  att 
  den 
  liksom 
  de 
  

   öfriga 
  här 
  ifrågavarande 
  arterna 
  har 
  sitt 
  ursprung 
  och 
  ut- 
  

   vecklingscentrum 
  i 
  Ishafvet. 
  

  

  Med 
  undantag 
  af 
  dessa 
  arter 
  äro 
  de 
  öfriga, 
  som 
  Ishafvet 
  

   har 
  gemensamma 
  med 
  norra 
  Atlanten, 
  kända 
  antingen 
  ute- 
  

   slutande 
  från 
  Atlantiska 
  oceanens 
  europeiska 
  kust 
  eller 
  såväl 
  

   härifrån 
  som 
  ifrån 
  Amerikas 
  nordostkust. 
  Bland 
  dessa 
  finnes 
  

   ett 
  ej 
  obetydligt 
  antal 
  inom 
  Ishafvets 
  rent 
  arktiska 
  delar 
  och 
  nå 
  

   här 
  mycket 
  höga 
  breddgrader, 
  hafva 
  en 
  vidsträckt 
  utbredning, 
  

   uppträda 
  ofta 
  i 
  stora 
  individmassor, 
  med 
  få 
  ord 
  äro 
  att 
  räkna 
  

   bland 
  det 
  arktiska 
  Ishafvets 
  mest 
  karakteristiska 
  algformer. 
  

   Följer 
  man 
  dessas 
  utbredning 
  mot 
  söder 
  finner 
  man, 
  att 
  nå- 
  

   gra 
  bland 
  dem 
  upphöra 
  strax 
  söder 
  om 
  Ishafvets 
  gräns, 
  eller 
  

   gå 
  endast 
  några 
  få 
  latitudgrader 
  söder 
  om 
  polcirkeln 
  och 
  is- 
  

   gränsen 
  eller 
  åtminstone, 
  ehuru 
  allmänna 
  och 
  yppiga 
  i 
  Is- 
  

   hafvet, 
  söderut 
  blifva 
  allt 
  sällsyntare 
  och 
  allt 
  mindre 
  stor- 
  

   växta 
  och 
  frodiga. 
  Dessa 
  omständigheter 
  synas 
  mig 
  tyda 
  

   derpå, 
  att 
  dessa 
  arter 
  haft 
  sitt 
  ursprung 
  i 
  Ishafvet 
  och 
  här- 
  

   ifrån 
  utbredt 
  sig 
  till 
  Atlantiska 
  hafvets 
  nordligare 
  delar. 
  Så- 
  

   som 
  goda 
  exempel 
  på 
  dylika 
  arter 
  kunna 
  följande 
  anföras: 
  

   Halosaccion 
  ramentaceum, 
  känd 
  från 
  alla 
  Ishafvets 
  delar, 
  myc- 
  

   ket 
  ymnig 
  i 
  vissa, 
  t. 
  ex. 
  i 
  östra 
  delen 
  af 
  Grönlands-hafvet. 
  

  

  