﻿VEGA-EXPEDITIONEKS 
  VETENSKAPLIGA 
  ARBETEN. 
  71 
  

  

  utrönandet 
  af 
  deras 
  ursprung 
  ej 
  gifves. 
  En 
  art, 
  Antithamnion 
  

   floccosum, 
  hvars 
  atlantiska 
  form 
  är 
  skild 
  från 
  Stillahafs-formen, 
  

   skulle 
  möjligen 
  kunna 
  anses 
  utgången 
  från 
  den 
  i 
  Ishafvet 
  all- 
  

   mänt 
  utbredda 
  A. 
  boreale. 
  1 
  Några 
  arter, 
  Polysiphonia 
  parasitica, 
  

   P. 
  nigrescens 
  och 
  Plocamium 
  coccineum, 
  som 
  äfven 
  uppgifvas 
  före- 
  

   komma 
  på 
  södra 
  halfklotet, 
  hafva 
  möjligen 
  söder 
  om 
  Amerika 
  

   öfvergått 
  från 
  det 
  ena 
  hafvet 
  till 
  det 
  andra. 
  Callithamnion 
  ar- 
  

   busciäa, 
  som 
  för 
  öfrigt 
  i 
  Stilla 
  oceanen 
  uppträder 
  under 
  en 
  

   annan 
  form 
  än 
  i 
  Atlanten, 
  har 
  för 
  närvarande 
  en 
  så 
  inskränkt 
  

   utbredning, 
  att 
  på 
  grund 
  af 
  den 
  ingenting 
  kan 
  sägas 
  om 
  dess 
  

   ursprungliga 
  hemland. 
  Beträffande 
  de 
  få 
  öfriga 
  arterna 
  anser 
  

   jag 
  mig 
  icke 
  för 
  närvarande 
  böra 
  uttala 
  någon 
  förmodan. 
  

  

  Det 
  har 
  sålunda 
  visats, 
  att 
  Ishafsfloran 
  är 
  rik 
  på 
  endemiska 
  

   arter, 
  att 
  flere 
  arter, 
  som 
  i 
  Ishafvet 
  gå 
  högt 
  mot 
  norden 
  och 
  

   här 
  äro 
  vidsträckt 
  utbredda, 
  hafva 
  en 
  ringa 
  utbredning 
  mot 
  

   söder 
  i 
  Atlanten; 
  att 
  i 
  norra 
  delen 
  af 
  Stilla 
  oceanen 
  finnas 
  en 
  

   del 
  arter, 
  hvilka 
  väl 
  förekomma 
  i 
  Ishafvet 
  och 
  t. 
  o. 
  m. 
  i 
  dess 
  

   norr 
  om 
  Atlanten 
  liggande 
  delar, 
  men 
  saknas 
  i 
  Atlantiska 
  

   oceanen, 
  och 
  att 
  bland 
  det 
  jämförelsevis 
  mycket 
  betydliga 
  an- 
  

   tal 
  arter, 
  Ishafsfloran 
  har 
  gemensamt 
  med 
  såväl 
  norra 
  At- 
  

   lanten 
  som 
  norra 
  delen 
  af 
  Stilla 
  oceanen, 
  en 
  mycket 
  stor 
  pro- 
  

   cent 
  utgöres 
  af 
  arter, 
  som 
  förekomma 
  i 
  Ishafvet 
  vid 
  höga 
  

   latituder, 
  bland 
  dem 
  åtskilliga 
  af 
  Ishafvets 
  mest 
  karakteristiska 
  

   former. 
  Ur 
  dessa 
  sakförhållanden 
  anser 
  jag 
  mig 
  befogad 
  att 
  

   draga 
  den 
  slutsatsen, 
  att 
  floran 
  i 
  Ishafvets 
  arktiska 
  del 
  är 
  en 
  

   gammal 
  flora 
  och 
  att 
  den 
  haft 
  sin 
  utveckling 
  i 
  sjelfva 
  Ishafvet. 
  

  

  Men 
  om 
  så 
  är, 
  måste 
  en 
  förklaring 
  sökas 
  deraf, 
  att 
  flere 
  

   Ishafsformer 
  för 
  närvarande 
  finnas 
  söder 
  om 
  Ishafvets 
  gräns 
  

   såväl 
  i 
  Atlanten 
  som 
  i 
  norra 
  delen 
  af 
  Stilla 
  oceanen. 
  Att 
  vid 
  

   Amerikas 
  nordostkust 
  åtskilliga 
  Ishafsalger 
  förekomma 
  finner 
  

   en 
  lätt 
  förklaring 
  deri, 
  att 
  dessa 
  nedförts 
  af 
  den 
  kalla 
  Labra- 
  

   dor-strömmen, 
  hvilken 
  tillika 
  gör 
  de 
  yttre 
  förhållandena 
  i 
  myc- 
  

   ket 
  lika 
  dem, 
  under 
  hvilken 
  de 
  lefva 
  i 
  Ishafvet. 
  Men 
  vid 
  Euro- 
  

   pas 
  atlantiska 
  kust 
  går 
  ingen 
  ström 
  ned 
  fr^n 
  Ishafvet, 
  utan 
  i 
  

   stället 
  en 
  ström 
  upp 
  i 
  Ishafvet 
  från 
  Atlanten. 
  Om 
  också 
  åt- 
  

   skilliga 
  Ishafsalgers 
  förekomst 
  vid 
  denna 
  kust 
  skulle 
  kunna 
  

   förklaras 
  dermed, 
  att 
  de 
  vandrat 
  söder 
  ut 
  efter 
  kusten 
  från 
  

   Spetsbergshafvet 
  och 
  Murmanska 
  hafvet 
  utefter 
  cisuralska 
  

   Samojedlandet 
  o. 
  s. 
  v., 
  kan 
  dock 
  denna 
  förklaring 
  icke 
  lämpas 
  

   på 
  de 
  arter, 
  hvilka 
  förekomma 
  vid 
  Island, 
  vid 
  Storbritanniens 
  

   och 
  norra 
  Frankrikes 
  kuster. 
  Mellan 
  norra 
  Stilla 
  oceanen 
  

  

  1 
  Jfr 
  denna 
  art 
  i 
  den 
  speciella 
  delen. 
  

  

  