﻿86 
  KJELLMAN, 
  N 
  O 
  R 
  R 
  A 
  l 
  S 
  H 
  A 
  F 
  VET 
  S 
  ALGF 
  LO 
  R 
  A. 
  

  

  fullt 
  likartad 
  flora, 
  men 
  deri 
  öfverensstämmer 
  dock 
  algvege- 
  

   tationen 
  i 
  alla 
  dessa 
  områden, 
  att 
  ett 
  betydligt 
  antal 
  element 
  

   äro 
  öfverallt 
  återkommande, 
  att 
  hufvudmassan 
  af 
  arter 
  är, 
  

   så 
  vidt 
  bestämmas 
  kan, 
  af 
  arktiskt 
  ursprung 
  eller 
  åtminstone 
  

   att 
  det 
  är 
  arktiska 
  element, 
  som 
  gifva 
  vegetationen 
  dess 
  prä- 
  

   gel. 
  Detta 
  gäller 
  redan, 
  såsom 
  Gobi 
  visat, 
  1 
  om 
  floran 
  i 
  Hvita 
  

   hafvet 
  och 
  de 
  närmast 
  tillgränsande 
  hafsdelarne, 
  och 
  det 
  gäller 
  

   ännu 
  mer 
  om 
  de 
  norr 
  och 
  öster 
  härom 
  belägna 
  Ishafsdelarnes 
  

   flora. 
  I 
  Baffmsbay 
  vid 
  Grönlands 
  vestkust 
  har 
  visserligen 
  

   såsom 
  det 
  synes 
  en 
  mera 
  betydande 
  invandring 
  af 
  sydliga 
  

   former 
  ägt 
  rum, 
  men 
  äfven 
  här 
  äro 
  dessa, 
  jämförda 
  med 
  de 
  

   arktiska, 
  såväl 
  till 
  antal 
  som 
  till 
  individmängd 
  och 
  inflytande 
  

   på 
  vegetationskarakteren 
  betydligt 
  underlägsna. 
  Dessa 
  delar 
  

   af 
  polarhafvet 
  och 
  af 
  norra 
  Atlanten 
  böra 
  alltså 
  anses 
  bilda 
  ett 
  

   algflorområde, 
  hvilket 
  torde 
  kunna 
  kallas 
  det 
  arktiska 
  algflor- 
  

   området. 
  Det 
  skulle 
  alltså 
  komma 
  att 
  omfatta 
  de 
  delar 
  af 
  

   verldshafvet, 
  h 
  vilka 
  sträcka 
  sig 
  utefter 
  det 
  arktiska 
  landt- 
  

   florområdets 
  kuster, 
  eller 
  med 
  andra 
  ord 
  hela 
  polarhafvet, 
  

   med 
  undantag 
  af 
  Norska 
  polarhafvet, 
  och 
  dessutom 
  norra 
  At- 
  

   lanten 
  vid 
  Grönlands 
  kust 
  och 
  södra 
  delen 
  af 
  Baffmsbay. 
  

   Måhända 
  bör 
  också 
  till 
  detta 
  område 
  räknas 
  hafvet 
  vid 
  Ame- 
  

   rikas 
  nordostkust 
  utefter 
  Labrador, 
  New-Foundland 
  och 
  ku- 
  

   sten 
  söder 
  härom 
  till 
  Bostons 
  breddgrad. 
  Kanske 
  är 
  det 
  dock 
  

   riktigare 
  att 
  betrakta 
  detta 
  såsom 
  ett 
  öfvergångsområde 
  mel- 
  

   lan 
  det 
  nordatlantiska 
  och 
  arktiska 
  florområdet. 
  Att 
  afgöra 
  

   detta 
  är 
  förbehållet 
  åt 
  framtida 
  undersökningar. 
  Tillsvidare 
  

   må 
  det 
  arktiska 
  områdets 
  sydgräns 
  i 
  Atlantens 
  vestra 
  del 
  

   anses 
  bildad 
  af 
  kap 
  Farewells 
  breddgrad. 
  

  

  Det 
  arktiska 
  området 
  har 
  alltså 
  en 
  mycket 
  stor 
  utsträckning, 
  

   utbredande 
  sig 
  polen 
  rundt 
  och 
  i 
  söder 
  nående 
  ned 
  åtminstone 
  

   till 
  60:de 
  nordliga 
  breddgraden. 
  Det 
  tyckes, 
  som 
  om 
  man 
  skulle 
  

   kunnat 
  vänta 
  sig 
  att 
  i 
  ett 
  område 
  af 
  sådan 
  omfattning, 
  på 
  

   grund 
  af 
  olikheter 
  i 
  de 
  hydrografiska 
  och 
  rent 
  geografiska 
  

   och 
  utvecklingshistoriska 
  förhållandena, 
  olikheter 
  i 
  vegetatio- 
  

   nen 
  skulle 
  hafva 
  utpräglats 
  och 
  ett 
  betydligare 
  antal 
  trängre 
  

   områden 
  med 
  skiljaktig 
  flora 
  under 
  tidernas 
  lopp 
  utbildat 
  sig. 
  

   Sådana 
  urskiljbara 
  trängre 
  områden 
  finnas, 
  men 
  de 
  äro 
  färre 
  

   än 
  man 
  a 
  priori 
  kunde 
  förmoda. 
  I 
  min 
  framställning 
  af 
  alg- 
  

   vegetationen 
  i 
  Murmanska 
  hafvet 
  har 
  jag 
  visat, 
  att 
  detta 
  hafs 
  

   flora 
  så 
  väsentligt 
  öfverensstämmer 
  med 
  floran 
  i 
  Grönlands- 
  

   hafvets 
  vid 
  Spetsbergens 
  kuster, 
  att 
  dessa 
  delar 
  af 
  Ishafvet 
  

  

  1 
  Jfr 
  Gobi, 
  Algenfl. 
  "Weiss. 
  Meer., 
  sid. 
  13 
  och 
  följ. 
  

  

  