﻿VEGA- 
  EXPEDITION 
  ENS 
  VETENSKAPLIGA 
  ÄMBETEN 
  115 
  

  

  åtskilliga 
  af 
  sista 
  ordningens 
  grenar 
  i 
  vissa 
  fall 
  förlängas 
  och 
  

   antaga 
  en 
  cylindrisk 
  form. 
  Om 
  dylika 
  exemplar 
  påminner 
  

   visserligen 
  den 
  form, 
  som 
  jag 
  ofvan 
  karakteriserat 
  under 
  namnet 
  

   flexilis. 
  Från 
  denna 
  skilja 
  de 
  sig 
  dock 
  genom 
  större 
  groflek, 
  

   i 
  allmänhet 
  mycket 
  sparsam 
  och 
  särskildt 
  mera 
  regelbundet 
  

   fjäderlik 
  förgrening 
  och 
  derigenom, 
  att 
  de 
  flesta 
  smågrenarna 
  

   hafva 
  det 
  för 
  den 
  typiska 
  C. 
  officinalis 
  utmärkande 
  utseendet. 
  

   Från 
  denna 
  afviker 
  /. 
  flexilis 
  genom 
  alla 
  delars 
  större 
  spädhet 
  

   och 
  böjlighet, 
  genom 
  oregelbunden, 
  mycket 
  riklig 
  förgrening, 
  

   hvilket 
  har 
  till 
  följd, 
  att 
  de 
  öfre 
  grenarna 
  bilda 
  täta 
  knippen. 
  

   Åtminstone 
  upptill, 
  till 
  sin 
  öfre 
  del, 
  äro 
  grenarna 
  cylindriska 
  och 
  

   sluta 
  ej 
  sällan 
  i 
  en 
  njurlik, 
  på 
  öfre 
  sidan 
  konvex, 
  på 
  den 
  undre 
  

   plan 
  fästskifva, 
  hvars 
  öfre 
  kortikalceller 
  äro 
  isodiametriska, 
  

   de 
  undre 
  åter 
  parallelipipediska, 
  anordnade 
  i 
  solfjäderlikt 
  åt- 
  

   gående 
  rader. 
  I 
  bohuslänska 
  skärgården 
  har 
  jag 
  icke 
  sett 
  

   någon 
  med 
  denna 
  identisk 
  form, 
  ehuru 
  växten 
  här 
  är 
  myc- 
  

   ket 
  varierande. 
  Här 
  uppträder 
  den 
  ofta 
  på 
  sådana 
  lokaler 
  

   som 
  dem, 
  på 
  hvilka 
  jag 
  funnit 
  /. 
  flexilis 
  vid 
  Norges 
  nordkust. 
  

   I 
  så 
  fall 
  antager 
  den 
  ofta 
  ett 
  från 
  det 
  typiska 
  afvikande 
  utseende. 
  

   Den 
  blir 
  förkrympt, 
  oregelbundet, 
  men 
  också 
  tillika 
  sparsamt 
  

   förgrenad. 
  Med 
  C. 
  élongata 
  Ellis 
  öfyerensstämmer 
  den 
  genom 
  

   sin 
  finlek, 
  men 
  afviker 
  från 
  den 
  genom 
  förgrening 
  och 
  öfver- 
  

   vägande 
  trinda 
  ledstycken. 
  Deremot 
  synes 
  den 
  vara 
  identisk 
  

   med 
  den 
  form 
  af 
  C. 
  officinalis, 
  hvilken 
  Ruprecht 
  i 
  Alg. 
  Och. 
  

   sid. 
  345 
  omnämner 
  såsom 
  funnen 
  vid 
  Ryska 
  Lappmarkens 
  och 
  

   Cisuralska 
  Samojedlandets 
  kuster, 
  möjligen 
  ock 
  med 
  den 
  för- 
  

   krympta, 
  rik- 
  och 
  fingreniga 
  form, 
  hvilken 
  Magnus 
  iakttog 
  

   vid 
  Glesvser 
  nära 
  Bergen 
  (Magnus, 
  Nordseef., 
  sid. 
  70.) 
  

  

  Den 
  form, 
  för 
  hvilken 
  jag 
  föreslagit 
  namnet 
  robusta, 
  är 
  i 
  

   de 
  flesta 
  afseende 
  den 
  föregåendes 
  motsats. 
  Från 
  denna 
  lik- 
  

   som 
  från 
  den 
  typiska 
  formen 
  skiljer 
  den 
  sig 
  genom 
  betydli- 
  

   gare 
  storlek 
  och 
  i 
  synnerhet 
  större 
  groflek 
  och 
  genom 
  sin 
  mera 
  

   oregelbundna 
  och 
  sparsamma 
  förgrening. 
  Lederna 
  äro 
  trinda, 
  

   cylindriska 
  eller 
  svagt 
  tunne-lika. 
  Hufvudaxlarna 
  och 
  första 
  

   ordningens 
  biaxlar, 
  såväl 
  de 
  grenbärande 
  som 
  de 
  grenlösa, 
  

   hafva 
  sin 
  största 
  tjocklek 
  vid 
  midten 
  och 
  afsmalna 
  så 
  väl 
  

   mot 
  spetsen 
  som 
  mot 
  basen, 
  men 
  starkare 
  mot 
  basen. 
  Gre- 
  

   narna 
  af 
  sista 
  ordningen 
  äro 
  deremot 
  jemntjocka, 
  icke 
  såsom 
  

   hos 
  typisk 
  C. 
  officinalis 
  starkt 
  afsmalnande 
  mot 
  basen. 
  Till 
  

   färgen 
  är 
  den 
  mera 
  starkt 
  rosenröd 
  än 
  hufvudformen 
  och 
  

   denna 
  färg 
  bibehåller 
  den 
  vid 
  konservering 
  längre 
  än 
  denna. 
  

   Några 
  reproduktionsorgan 
  har 
  jag 
  ej 
  funnit. 
  

  

  Möjligen 
  är 
  denna 
  växt 
  rätteligen 
  att 
  betrakta 
  såsom 
  en 
  

  

  