﻿VEGA- 
  EXPEDITIONENS 
  VETENSKAPLIGA 
  ARBETEN. 
  133 
  

  

  och 
  de 
  periferiska 
  delarna 
  äro 
  derför 
  föga 
  tunnare 
  än 
  de 
  cen- 
  

   trala. 
  Såsom 
  ung 
  och 
  steril 
  synes 
  krustan 
  för 
  det 
  obeväpnade 
  

   ögat 
  fullkomligt 
  slät, 
  liksom 
  slipad. 
  Vid 
  förstoring 
  visar 
  sig 
  dock 
  

   ytan 
  ojemn 
  genom 
  mycket 
  fina 
  dels 
  radiära 
  dels 
  koncentriska 
  

   strimmor. 
  Äldre 
  exemplar 
  med 
  sporangiekonceptakler 
  hafva 
  

   ytan 
  tätt 
  beströdd 
  med 
  mycket 
  små 
  punktformiga, 
  för 
  det 
  obe- 
  

   väpnade 
  ögat 
  omärkbara 
  fördjupningar, 
  hvilkas 
  botten 
  koncep- 
  

   taklernas 
  tak 
  bilda. 
  På 
  äldre, 
  döda 
  krustor 
  äro 
  dessa 
  tak 
  upp- 
  

   lösta 
  och 
  i 
  följd 
  häraf 
  blir 
  ytan 
  tydligt 
  smågropig. 
  Till 
  färgen 
  

   är 
  den, 
  såsom 
  ung 
  och 
  lefvande, 
  svagt 
  vinröd 
  och 
  denna 
  färg 
  har 
  

   också 
  ytan 
  af 
  äldre, 
  lefvande 
  exemplar. 
  I 
  brottet 
  äro 
  dock 
  

   dessa 
  kalkhvita 
  med 
  svag 
  dragning 
  åt 
  gult. 
  Den 
  unga 
  väx- 
  

   ten 
  är 
  tätt 
  och 
  fast 
  tryckt 
  till 
  underlaget. 
  Ofvanpå 
  den 
  unga, 
  

   primära 
  krustan 
  bilda 
  sig 
  nya 
  krustor, 
  den 
  ena 
  ofvanpå 
  den 
  

   andra, 
  så 
  tätt 
  slutande 
  sig 
  till 
  hvarandra, 
  att 
  på 
  ett 
  snitt 
  grän- 
  

   sen 
  dem 
  emellan 
  är 
  mycket 
  svår 
  att 
  upptäcka. 
  Dessa 
  krust- 
  

   komplexer 
  nå 
  ofta 
  en 
  tjocklek 
  af 
  2 
  cm. 
  och 
  lösa 
  sig 
  såsom 
  

   äldre 
  lätt 
  från 
  det 
  föremål, 
  andra 
  Lithothamnier 
  och 
  stenar, 
  

   öfver 
  hvilket 
  de 
  utbred 
  t 
  sig 
  (fig. 
  8). 
  

  

  Bålens 
  bygnad. 
  Bålens 
  undre, 
  koaxila 
  system 
  är 
  på 
  ett 
  

   radialsnitt 
  knappt 
  märkbart. 
  Liksom 
  det 
  öfres 
  gränslager 
  har 
  

   det 
  en 
  annan, 
  svagt 
  åt 
  gult 
  gående, 
  färgton 
  än 
  den 
  öfriga 
  de- 
  

   len 
  • 
  af 
  bålen. 
  Det 
  bildas 
  af 
  temligen 
  långsträckta 
  celler 
  (fig. 
  

   10). 
  I 
  bålens 
  öfre 
  förtjockningslager 
  äro 
  cellerna 
  på 
  radial- 
  

   snittet 
  anordnade 
  i 
  räta, 
  mycket 
  tydliga 
  rader, 
  qvadratiska 
  

   eller 
  rektangulära 
  med 
  största 
  utsträckningen 
  i 
  bålens 
  höjd- 
  

   riktning, 
  ej 
  öfver 
  10 
  p.. 
  långa 
  och 
  endast 
  omkring 
  5 
  fi. 
  tjocka. 
  

   Cellrummens 
  hörn 
  äro 
  knappt 
  afrundade 
  (fig. 
  10, 
  11). 
  Ytcel- 
  

   lerna 
  äro 
  i 
  tangential 
  riktning 
  isodiametriska 
  med 
  nästan 
  cir- 
  

   kelrunda 
  cellrum. 
  Deras 
  diameter 
  uppgår 
  till 
  5/*., 
  mellanväg- 
  

   garnas 
  tjocklek 
  till 
  knappt 
  2 
  fi. 
  (fig. 
  12). 
  

  

  Fortplantningsorgan. 
  Sporangiekonceptaklerna 
  äro 
  alltid 
  in- 
  

   sänkta, 
  aldrig 
  framträdande 
  öfver 
  ytan. 
  Utvändigt 
  äro 
  de 
  

   endast 
  att 
  upptäcka 
  på 
  de 
  små 
  fördjupningar 
  i 
  krustans 
  yta, 
  

   som 
  finnas 
  öfver 
  dem. 
  De 
  inväxa 
  sedermera 
  (fig. 
  9). 
  De 
  äro 
  

   talrika, 
  temligen 
  små, 
  af 
  klotrund 
  eller 
  nedtryckt 
  klotrund 
  

   form. 
  Takets 
  väfnad 
  synes 
  lätt 
  kunna, 
  upplösas; 
  på 
  döda 
  

   individ 
  är 
  den 
  förstörd, 
  hvilket 
  har 
  till 
  följd, 
  att 
  hos 
  dessa 
  

   bålen 
  är 
  beströdd 
  med 
  en 
  mängd 
  små, 
  för 
  blotta 
  ögat 
  synbara 
  

   hålor. 
  Exemplar 
  med 
  sporocarpier 
  har 
  jag 
  icke 
  sett, 
  ej 
  heller 
  

   något 
  med 
  mogna 
  sporangier. 
  Jag, 
  känner 
  derför 
  intet 
  om 
  

   dessas 
  form 
  och 
  storlek. 
  

  

  Förhållande 
  till 
  andra 
  arter. 
  Bland 
  de 
  Lithothamnion-arter, 
  

  

  