﻿VEGA-EXPEDITIONENS 
  V 
  ET 
  ENS 
  K 
  APL 
  1 
  G 
  A 
  AR 
  B 
  ET 
  E 
  N. 
  155 
  

  

  vid 
  torkning 
  antaga 
  en 
  åt 
  brunt 
  gående 
  färg. 
  Den 
  äger 
  lik- 
  

   som 
  denna 
  en 
  tät 
  plexus 
  radkalis, 
  bildad 
  af 
  de 
  nedliggande, 
  om 
  

   hvarandra 
  snodda 
  nedre 
  delarna 
  af 
  bålaxlarna, 
  hvilka 
  utsända 
  

   korta, 
  nästan 
  hyalina, 
  i 
  spetsen 
  med 
  en 
  flikig, 
  sköldformig 
  vid- 
  

   fästningsskifva 
  försedda 
  rhiziner. 
  Den 
  är 
  dock 
  alltid 
  4-sifonig 
  

   och 
  öfvergår 
  genom 
  tydliga 
  mellanformer 
  i 
  typisk 
  P. 
  urceolata. 
  

   Jag 
  har 
  trott, 
  att 
  det 
  är 
  en 
  dylik 
  P. 
  urceolata, 
  Gobi 
  sett 
  från 
  

   Ishafvet 
  och 
  bestämt 
  till 
  P. 
  pulvinata 
  J. 
  G. 
  A 
  g. 
  Härför 
  talar, 
  

   utom 
  Gobis 
  bestämda 
  uppgift, 
  att 
  den 
  har 
  4 
  pericentrala 
  sifo- 
  

   ner, 
  det 
  att 
  den 
  bildar 
  »siemlich 
  dichte 
  Biischel» 
  — 
  P. 
  pulvinata 
  

   J. 
  G. 
  A 
  g. 
  är 
  tätt 
  tufvig, 
  »ccespites 
  densissimi» 
  — 
  och 
  att 
  den 
  af 
  

   en 
  så 
  van 
  algolog 
  som 
  Ruprecht 
  kunnat 
  benämnas 
  P 
  

   roseola 
  A 
  g. 
  Jfr. 
  Gobi, 
  anf. 
  st. 
  sid. 
  26, 
  not, 
  

  

  Om 
  P 
  urceolata 
  Croall 
  se 
  under 
  P 
  arctica. 
  

  

  Lefnadsförhållanden. 
  Växten 
  är 
  i 
  polarhafvet 
  egentligen 
  

   och 
  vanligen 
  litoral, 
  men 
  förekommer 
  också 
  på 
  den 
  sublito- 
  

   rala 
  regionen 
  och 
  går 
  till 
  och 
  med 
  ned 
  till 
  dess 
  undre 
  gräns. 
  

   I 
  Finmarken 
  har 
  jag 
  tagit 
  den 
  på 
  15 
  — 
  20 
  famnars 
  djup, 
  men 
  

   allmännast 
  fans 
  den 
  i 
  nedre 
  delen 
  af 
  den 
  litorala 
  regionen. 
  

   Den 
  sitter 
  fäst 
  än 
  på 
  andra 
  alger 
  än 
  på 
  sten 
  och 
  synes 
  före- 
  

   draga 
  öppen 
  kust, 
  ehuru 
  den 
  äfven 
  går 
  in 
  i 
  det 
  inre 
  af 
  djupa 
  

   fjordar, 
  der 
  den 
  dock 
  icke 
  enligt 
  min 
  erfarenhet 
  når 
  den 
  fro- 
  

   dighet, 
  som 
  på 
  öppna 
  ställen. 
  Den 
  växer 
  spridd, 
  ehuru 
  stun- 
  

   dom 
  i 
  rätt 
  stora 
  individmassor. 
  Enligt 
  Kleen 
  bär 
  den 
  i 
  

   •södra 
  delen 
  af 
  Norska 
  polarhafvet 
  sporocarpier 
  och 
  tetraspo- 
  

   rangier 
  hela 
  sommaren. 
  Vid 
  Finmarkskusten 
  har 
  jag 
  funnit 
  

   exemplar 
  med 
  dylika 
  organ 
  under 
  slutet 
  af 
  juli 
  och 
  början 
  

   af 
  augusti. 
  

  

  Utbredning. 
  Arten 
  tillhör 
  polarhafvets 
  båda 
  florområden, 
  

   men 
  har 
  en 
  inskränkt 
  utbredning 
  inom 
  det 
  arktiska, 
  Den 
  går 
  

   långt 
  mot 
  norr 
  i 
  BafTinsbay, 
  der 
  den 
  skall 
  vara 
  funnen 
  vid 
  N. 
  

   Lat. 
  73° 
  20'. 
  Sitt 
  maximum 
  af 
  freqvens 
  når 
  den 
  i 
  Norska 
  

   polarhafvet. 
  Den 
  vanligaste 
  formen 
  är 
  f. 
  typica; 
  f. 
  roseola 
  kän- 
  

   ner 
  jag 
  endast 
  från 
  Norska 
  polarhafvets 
  södra 
  del. 
  

  

  Fyndorter: 
  Norska 
  polarhafvet: 
  Nordlanden, 
  allmän 
  och 
  ym- 
  

   nig, 
  Finmarken, 
  allmän 
  och 
  ymnig 
  i 
  yttre 
  hafsbandet, 
  vid 
  Maasö, 
  

   Gjesvaar, 
  Öxfjord 
  samt 
  vid 
  Tal 
  vik 
  och 
  i 
  Magerösundet. 
  

  

  Murmanska 
  hafvet: 
  vid 
  Ryska 
  Lappmarkens 
  och 
  Cisuralska 
  

   Samojedlandets 
  kust. 
  

  

  Hvita 
  hafvet: 
  sparsam 
  (?) 
  

  

  Baffinsbay: 
  antagligen 
  temligen 
  ymnig 
  vid 
  Grönlands 
  

   vestkust, 
  såsom 
  vid 
  Julianeshaab, 
  Ameralik, 
  Godthaab 
  och 
  vid 
  

   Lat, 
  N. 
  73° 
  20' 
  Long. 
  W. 
  57° 
  20', 
  Egedesminde 
  (?). 
  

  

  