﻿VEG 
  A-EXPEDITION 
  ENS 
  VETENSKAPLIGA 
  ARBETEN. 
  

  

  canum 
  är 
  större, 
  mera 
  tufvig, 
  med 
  en 
  mera 
  åt 
  violett 
  dragande 
  

   färgton, 
  har 
  längre 
  celler 
  — 
  ända 
  till 
  10 
  gånger 
  så 
  långa 
  som 
  

   tjocka 
  — 
  och 
  sista 
  ordningens 
  grensystem 
  färre, 
  längre, 
  flacci- 
  

   dare, 
  med 
  längre 
  och 
  finare 
  sidogrenar. 
  Formen 
  corallina 
  

   skiljer 
  sig 
  från 
  hufvudformen 
  derigenom, 
  att 
  i 
  hufvudaxelns 
  

   och 
  långgrenarnes 
  toppar 
  grenar 
  och 
  grensystem 
  äro 
  tätt 
  ho- 
  

   pade 
  i 
  täta, 
  knopplika 
  gyttringar, 
  och 
  derigenom, 
  att 
  från 
  fler- 
  

   talet 
  af 
  hufvudaxelns 
  och 
  långgrenarnes 
  ledceller 
  utgå 
  fyra 
  

   grensystem. 
  Härigenom 
  sluter 
  den 
  sig 
  till 
  A. 
  cruclatum, 
  från 
  

   hvilken 
  den 
  är 
  skild 
  genom 
  längre 
  celler, 
  finare, 
  mera 
  för- 
  

   längda, 
  slakare 
  grenar 
  af 
  sista 
  ordningen 
  och 
  derigenom, 
  att 
  

   tetrasporangierna 
  icke 
  sitta 
  vid 
  basen 
  af 
  kortgrensystemen 
  er- 
  

   sättande 
  dessas 
  grenar 
  af 
  första 
  ordningen, 
  utan 
  på 
  dessa 
  

   grensystems 
  biaxlar 
  af 
  första 
  ordningen 
  representerande 
  axlar 
  

   af 
  andra 
  ordningen. 
  

  

  Från 
  den 
  förutsättningen, 
  att 
  A. 
  pkimula 
  egentligen 
  tillhör 
  

   Atlantiska 
  oceanen 
  och 
  Medelhafvet 
  och 
  att 
  den 
  i 
  Ishafvet 
  

   skulle 
  förekomma 
  mera 
  sällsynt 
  och 
  mindre 
  yppig, 
  sluter 
  

   Gobi, 
  att 
  arten 
  invandrat 
  till 
  Ishafvet 
  och 
  starkt 
  förändrats. 
  

   Huru 
  härmed 
  förhåller 
  sig 
  är 
  naturligtvis 
  omöjligt 
  att 
  med 
  

   bestämdhet 
  afgöra, 
  men 
  för 
  min 
  del 
  skulle 
  jag 
  vara 
  benägen 
  

   att 
  omfatta 
  en 
  alldeles 
  motsatt 
  åsigt, 
  att 
  nämligen 
  A. 
  boreccle 
  

   är 
  en 
  i 
  Ishafvet 
  uppkommen 
  form 
  och 
  A. 
  plumula 
  m. 
  fl. 
  ur 
  

   denna 
  utgångna 
  arter, 
  som 
  utbildat 
  sig 
  söderut. 
  A. 
  boreale 
  

   har 
  en 
  så 
  vidsträckt 
  utbredning 
  i 
  polarhafvet, 
  att 
  den 
  svårligen 
  

   kan 
  antagas 
  vara 
  invandrad. 
  I 
  alla 
  de 
  delar 
  af 
  polarhafvet, 
  

   som 
  jag 
  undersökt, 
  har 
  jag 
  funnit 
  den 
  allmänt 
  spridd. 
  Sant 
  är, 
  

   att 
  den 
  ofta 
  är 
  föga 
  yppig 
  och 
  sällan 
  uppträder 
  i 
  större 
  indi- 
  

   vidmängd. 
  Att 
  dock 
  detta 
  icke 
  alltid 
  är 
  fallet, 
  har 
  jag 
  ofvan 
  

   påpekat 
  och 
  redan 
  angifvit 
  i 
  Spetsb. 
  Thall. 
  1, 
  p. 
  27. 
  Hvad 
  

   beträffar 
  A. 
  plumula, 
  så 
  må 
  till 
  en 
  början 
  anmärkas, 
  att 
  det 
  

   är 
  svårt 
  att 
  ur 
  de 
  gängse 
  beteckningssätten 
  få 
  någon 
  bestämd 
  

   kunskap 
  om 
  en 
  arts 
  freqvens, 
  hvarjämte 
  jag 
  tillika 
  må 
  be- 
  

   känna, 
  att 
  jag 
  om 
  särskildt 
  denna 
  arts 
  förekomst 
  känner 
  föga. 
  

   Areschoug 
  säger 
  den 
  vid 
  Skandinaviens 
  kust 
  vara 
  »minime 
  

   infrequens», 
  hvilket 
  jag, 
  om 
  jag 
  finge 
  stödja 
  mig 
  på 
  min 
  egen 
  

   erfarenhet, 
  skulle 
  vilja 
  öfversätta 
  så, 
  att 
  den 
  liksom 
  A. 
  boreale 
  

   är 
  allmänt 
  spridd, 
  men 
  sällan 
  eller 
  aldrig 
  uppträder 
  i 
  större 
  

   individmassor 
  och 
  sällan 
  i 
  yppighet 
  går 
  öfver 
  denna 
  art, 
  då 
  

   den 
  är 
  som 
  yppigast 
  utvecklad. 
  Vid 
  Storbritanniens 
  kust 
  är 
  

   arten 
  »not 
  uncommon> 
  enligt 
  Harvey 
  och 
  detta 
  behöfver 
  ej 
  

   tolkas 
  på 
  annat 
  sätt 
  än 
  att 
  arten 
  är 
  mera 
  allmänt 
  spridd. 
  

   Vid 
  Frankrikes 
  nordvestkust, 
  vid 
  Cherbourg, 
  är 
  den 
  enligt 
  

  

  