﻿VEG 
  A-EXPEDITION 
  ENS 
  VETENSKAPLIGA 
  ARBETEN. 
  24 
  

  

  som 
  äro 
  af 
  mindre 
  fast 
  konsistens, 
  segmentspetsarne 
  mera 
  af- 
  

   rundade 
  och 
  få 
  eller 
  inga 
  cryptostomata. 
  Till 
  den 
  närmar 
  

   sig 
  åter 
  en 
  egendomlig 
  form, 
  hvilken 
  Kleen 
  funnit 
  växa 
  i 
  

   klipphålor 
  i 
  Nordlanden, 
  f. 
  abhreviata. 
  Den 
  har 
  alla 
  segment 
  

   utom 
  de 
  yttersta 
  reducerade 
  till 
  costor, 
  segmenten 
  korta, 
  spar- 
  

   samt 
  och 
  grundt 
  sågade, 
  med 
  hugtiga 
  kantlinier 
  och 
  talrika 
  

   cryptostomata. 
  Den 
  är 
  den 
  minsta 
  af 
  alla 
  formerna 
  ; 
  blir 
  an- 
  

   tagligen 
  endast 
  15 
  — 
  20 
  cm. 
  hög. 
  Största 
  dimensionerna 
  af 
  alla 
  

   når 
  vid 
  polarhafvets 
  kuster 
  den, 
  som 
  jag 
  benämnt 
  f. 
  grandi- 
  

   fröns. 
  I 
  likhet 
  med 
  f. 
  abhreviata 
  har 
  den 
  endast 
  segmenten 
  

   af 
  sista 
  ordningarna 
  vingade, 
  dessas 
  kantlinier 
  bugtiga, 
  seg- 
  

   mentspetsarna 
  afrundadt 
  tvärhuggna 
  och 
  alla 
  segmenten, 
  sär- 
  

   skildt 
  de 
  öfre, 
  receptakelbärande, 
  korta, 
  men 
  den 
  är 
  skild 
  ge- 
  

   nom 
  betydligare 
  storlek 
  och 
  isynnerhet 
  bredd 
  samt 
  derigenom 
  

   att 
  de 
  öfre 
  segmenten 
  äro 
  skarpt 
  och 
  djupt 
  sågade. 
  

  

  Lefnadsförhållanden. 
  Arten 
  är 
  i 
  Norska 
  polarhafvet 
  van- 
  

   ligen 
  litoral, 
  förekommande 
  (f. 
  typica 
  och 
  f. 
  angusta) 
  i 
  denna 
  

   regions 
  nedre 
  del, 
  eller 
  (f. 
  abhreviata) 
  i 
  klipphålor, 
  som 
  under 
  

   ebb 
  äro 
  fy 
  Ida 
  med 
  vatten. 
  Stundom 
  (f. 
  grandifrons) 
  går 
  den 
  

   ned 
  till 
  den 
  sublitorala 
  regionens 
  öfre 
  del. 
  Vid 
  No 
  vaja 
  Seml- 
  

   jas 
  kust 
  och 
  antagligen 
  vid 
  Spetsbergen 
  (f. 
  angusta 
  och 
  f. 
  are- 
  

   tica) 
  uppträder 
  den 
  på 
  den 
  sublitorala 
  regionen 
  såsom 
  element 
  i 
  

   Zamwane-formationen. 
  Den 
  trifves 
  både 
  på 
  öppen 
  och 
  skyd- 
  

   dad 
  kust; 
  f. 
  grandifrons 
  föredrar 
  skyddade 
  lugnare 
  ställen. 
  

   Den 
  typiska 
  formen 
  är 
  sällskaplig, 
  de 
  öfriga 
  växa 
  spridt 
  i 
  få- 
  

   taliga 
  individ 
  på 
  samma 
  ställe. 
  Den 
  typiska 
  formen 
  och 
  f. 
  

   grandifrons 
  bära 
  vid 
  Norges 
  nordkust 
  receptakler 
  från 
  juli 
  till 
  

   början 
  af 
  oktober; 
  f. 
  angusta 
  är 
  funnen 
  med 
  dylika 
  organ 
  vid 
  

   Nordlanden 
  och 
  Finmarken 
  under 
  juli 
  och 
  augusti, 
  vid 
  Novaja 
  

   Semljas 
  vestkust 
  under 
  juli 
  och 
  en 
  form, 
  som 
  står 
  f. 
  aretica 
  

   närmast, 
  vid 
  Novaja 
  Semlja 
  i 
  slutet 
  af 
  juli. 
  Af 
  f. 
  abhreviata 
  

   har 
  jag 
  sett 
  endast 
  sterila 
  exemplar. 
  

  

  Utbredning. 
  Känd 
  från 
  polarhafvets 
  både 
  atlantiska 
  och 
  

   arktiska 
  område. 
  Inom 
  det 
  senare 
  har 
  den 
  en 
  inskränkt 
  ut- 
  

   bredning 
  och 
  är 
  antagligen 
  en 
  dit 
  invandrad 
  form. 
  Från 
  Ka- 
  

   riska 
  hafvet, 
  Sibiriska 
  och 
  Amerikanska 
  Ishafvet 
  är 
  den 
  icke 
  

   känd. 
  Om 
  den 
  förekommer 
  i 
  Baffinsbay, 
  måste 
  den 
  här 
  vara 
  

   mycket 
  lokal 
  och 
  sällsynt. 
  Den 
  enda 
  uppgift 
  om 
  att 
  den 
  skulle 
  

   växa 
  här 
  är 
  lemnad 
  af 
  Lyngbye, 
  som 
  säger 
  sig 
  hafva 
  sett 
  

   exemplar 
  härifrån 
  i 
  Fabricii 
  och 
  Gies 
  ekes 
  herbarier. 
  Under 
  

   senare 
  tiders 
  talrika 
  färder 
  i 
  dessa 
  farvatten 
  har 
  den, 
  så 
  vidt 
  

   jag 
  kunnat 
  finna, 
  icke 
  blifvit 
  anträffad. 
  Sitt 
  freqvensmaximum 
  

  

  