﻿^68 
  KJELLMAN, 
  NORRA 
  IS11AFVETS 
  ALGFLORA. 
  

  

  cauloiddelen, 
  på 
  hvilket 
  dessa 
  båda 
  kanter 
  finnas, 
  är 
  sålunda 
  

   strängt 
  taget 
  att 
  räkna 
  till 
  rhachis, 
  icke 
  till 
  stipes, 
  så 
  att 
  

   äfven 
  hos 
  dessa 
  gamla 
  exemplar 
  med 
  lång 
  cauloiddel 
  stipes 
  i 
  

   sjelfva 
  verket 
  är 
  kort. 
  Rhachisdelen 
  är 
  deremot 
  lång, 
  längre 
  

   än 
  hos 
  A. 
  esculenta, 
  till 
  och 
  med 
  längre 
  än 
  hos 
  f. 
  muscefolia, 
  hos 
  

   h 
  vilken 
  jag 
  aldrig 
  funnit 
  någon 
  taggig 
  kant 
  utan 
  endast 
  en 
  

   kort 
  rad 
  i 
  en 
  fåra 
  insänkta 
  ärr 
  efter 
  affallna 
  sporofyller. 
  Till 
  

   denna 
  art 
  snarare 
  än 
  till 
  A. 
  esculenta 
  f. 
  muscefolia 
  synes 
  mig 
  

   Gunneri 
  Fucus 
  pinnatus 
  vara 
  att 
  hänföra. 
  Är 
  på 
  den 
  cite- 
  

   rade 
  figuren 
  proportionerna 
  mellan 
  laminans 
  längd 
  och 
  bredd 
  

   något 
  så 
  när 
  riktigt 
  iakttagna, 
  så 
  tror 
  jag 
  icke, 
  att 
  det 
  är 
  

   möjligt 
  att 
  hänföra 
  en 
  sådan 
  Maria 
  till 
  A. 
  muscefolia. 
  Med 
  hän- 
  

   syn 
  till 
  laminans 
  form 
  öfverensstämmer 
  också 
  den 
  afbildade 
  

   växten 
  mer 
  med 
  A. 
  Pylaii 
  än 
  all 
  A. 
  esculenta, 
  jag 
  varit 
  i 
  till- 
  

   fälle 
  att 
  se. 
  Härtill 
  kommer 
  ännu 
  en 
  omständighet, 
  som 
  synes 
  

   mig 
  tala 
  mycket 
  starkt 
  för 
  identifieringen 
  af 
  Fucus 
  pinnatus 
  

   med 
  A. 
  Pylaii 
  och 
  icke 
  med 
  A. 
  esculenta 
  f. 
  muscefolia, 
  nämligen 
  

   formen 
  på 
  rhachis. 
  Under 
  antagande, 
  att 
  figuren 
  är 
  ritad 
  

   efter 
  ett 
  torkadt 
  exemplar, 
  återger 
  den 
  ganska 
  noga 
  i 
  denna 
  

   del 
  A. 
  Pylaii, 
  hos 
  hvilken, 
  såsom 
  J. 
  G. 
  Agardh 
  riktigtanger, 
  

   »bases 
  pinnarum 
  quasi 
  margine 
  tenuiore 
  conjunguntur», 
  men 
  

   alldeles 
  icke 
  A. 
  esculenta 
  f. 
  muscefolia, 
  hos 
  hvilken 
  jag 
  liksom 
  

   J. 
  G. 
  Agardh 
  alltid 
  funnit 
  sporofyllerna 
  »quasi 
  e 
  canaliculo 
  

   impresso 
  egredientes 
  (Jfr 
  J. 
  G. 
  Ag. 
  Grönl. 
  Lam. 
  och 
  Fuc. 
  sid. 
  25). 
  

  

  Lefnadsförhållanden. 
  Arten 
  förekommer 
  stundom 
  i 
  klipp- 
  

   hålor 
  inom 
  litoralregionen 
  och 
  är 
  då 
  mer 
  eller 
  mindre 
  för- 
  

   krympt 
  med 
  mycket 
  breda 
  sporofyller. 
  Vanligen 
  uppträder 
  

   den 
  vid 
  Norges 
  kust 
  på 
  eller 
  något 
  nedanför 
  ebbgränsen, 
  

   mellan 
  den 
  litorala 
  och 
  sublitorala 
  regionen. 
  Den 
  växer 
  säll- 
  

   skaplig 
  liksom 
  föregående, 
  dock 
  icke 
  i 
  synnerligen 
  stora 
  indi- 
  

   vidmassor. 
  Exemplar 
  från 
  Norges 
  kust, 
  tagna 
  i 
  juli 
  och 
  au- 
  

   gusti, 
  hafva 
  mogna 
  zoosporangier. 
  De 
  från 
  Grönland 
  af 
  sven- 
  

   ska 
  expeditioner 
  hemförda 
  exemplaren, 
  af 
  hvilka 
  flertalet, 
  som 
  

   jag 
  sett, 
  voro 
  zoosporangiebärande, 
  synas 
  hafva 
  varit 
  insam- 
  

   lade 
  i 
  juli, 
  augusti 
  och 
  september 
  månader. 
  

  

  Utbredning. 
  Känd 
  från 
  Norska 
  polarhafvet 
  och 
  Baffinsbay. 
  

   Hvar 
  den 
  når 
  sitt 
  maximum 
  af 
  freqvens, 
  kan 
  jag 
  ej 
  afgöra. 
  

   Dess 
  nordligaste, 
  säkert 
  kända 
  fyndort 
  är 
  Maasö 
  vid 
  Norges 
  

   nordkust, 
  ungefär 
  Lat. 
  N. 
  71°. 
  

  

  Fyndorter: 
  Norska 
  polarhafvet: 
  Nordlanden 
  enligt 
  Kleen, 
  

   Tromsö 
  amt 
  nära 
  staden 
  Tromsö, 
  lokal, 
  sparsam, 
  Finmarken 
  

   vid 
  Maasö, 
  lokal, 
  men 
  temligen 
  ymnig. 
  

  

  Baffinsbay: 
  Grönlands 
  vestkust 
  vid 
  Julianeshaab, 
  Sukker- 
  

  

  