﻿VEGA- 
  EXPEDITIONENS 
  VETENSKAPLIGA 
  ÄMBETEN. 
  273 
  

  

  delar 
  af 
  deras 
  längd 
  och 
  omgifves 
  på 
  sidorna 
  af 
  en 
  smal, 
  fint 
  

   vågig 
  kant. 
  Den 
  zoosporangiebärande 
  delen 
  af 
  en 
  sporofyll 
  

   är 
  membranöst 
  läderartad, 
  den 
  öfriga 
  delen 
  membranös 
  (tafl. 
  21). 
  

  

  Zoosporangiema 
  äro 
  cylindriskt 
  spolformiga 
  med 
  trubbiga 
  

   ändar, 
  omkring 
  40 
  ju. 
  långa 
  och 
  10 
  — 
  12 
  ju. 
  i 
  diameter. 
  Beträffan- 
  

   de 
  de 
  angifna 
  måtten 
  må 
  dock 
  märkas, 
  att 
  jag 
  haft 
  tillgång 
  

   till 
  endast 
  ett 
  ringa 
  antal 
  exemplar 
  med 
  fullt 
  utvecklade 
  zoo- 
  

   sporangier 
  (tafl. 
  25, 
  fig. 
  17). 
  

  

  Par 
  af 
  y 
  serna 
  äro 
  i 
  optiskt 
  längdsnitt 
  utdraget 
  viggelika, 
  

   vid 
  spetsen 
  omkring 
  10 
  /u. 
  i 
  diameter. 
  Den 
  utåtvettande 
  delen 
  

   af 
  membranen 
  är 
  tjock, 
  starkt 
  gelinerad 
  (tafl. 
  25, 
  fig. 
  18). 
  

  

  Bålens 
  struktur. 
  Till 
  sin 
  anatomiska 
  bygnad 
  visar 
  denna 
  

   art 
  åtskilliga 
  olikheter 
  med 
  A. 
  esculenta. 
  I 
  en 
  tvär 
  genom- 
  

   skärning 
  af 
  stipes 
  och 
  nedre 
  delen 
  af 
  rhachis 
  är 
  det 
  centrala, 
  

   fibrösa 
  lagret 
  hos 
  A. 
  esculenta 
  lancettlikt 
  eller 
  skärformigt, 
  

   deremot 
  hos 
  A. 
  äolichorhachis 
  mera 
  tydligt 
  jembredt. 
  Det 
  cell- 
  

   lager, 
  som 
  omgifver 
  detta, 
  en 
  med 
  kollenkymet 
  närmast 
  be- 
  

   slägtad 
  väfnad, 
  som 
  i 
  förening 
  med 
  det 
  centrala 
  lagret 
  bildar 
  

   det 
  mekaniska 
  systemet, 
  har 
  längre 
  och 
  vidare 
  element 
  hos 
  

   A. 
  dolichorhachis 
  än 
  hos 
  A. 
  esculenta. 
  Den 
  utanför 
  liggande 
  

   väfnaden 
  visar 
  hos 
  den 
  förra, 
  men 
  icke, 
  så 
  vidt 
  jag 
  kunnat 
  

   finna, 
  hos 
  den 
  senare, 
  ett 
  större 
  eller 
  mindre 
  antal 
  koncen- 
  

   triska 
  zoner. 
  Den 
  är 
  derjemte 
  af 
  en 
  lösare 
  bygnad 
  hos 
  A. 
  

   dolichorhachis 
  än 
  hos 
  A. 
  esculenta 
  och 
  har 
  en 
  stor 
  benägenhet 
  

   att 
  vid 
  växtens 
  torkning 
  spricka 
  i 
  radial 
  riktning. 
  Ytterst 
  

   bildas 
  cauloiddelen 
  hos 
  A. 
  dolichorhachis 
  af 
  en 
  väfnad, 
  hvars 
  

   celler 
  äro 
  i 
  tvärsnitt 
  rektangulära 
  eller 
  qvadratiska, 
  ligga 
  ord- 
  

   nade 
  i 
  temligen 
  regelbundna 
  radiära 
  rader 
  och 
  hafva 
  tunna, 
  

   bruna 
  väggar. 
  Denna 
  väfnad, 
  som 
  jag 
  aldrig 
  funnit 
  hos 
  A. 
  

   esculenta, 
  står 
  säkerligen 
  korkväfnaden 
  närmast. 
  Hos 
  äldre 
  

   exemplar 
  uppnår 
  detta 
  väfnadslager 
  en 
  betydlig 
  mäktighet, 
  

   blir 
  150 
  fi. 
  tjockt 
  och 
  derutöfver. 
  I 
  detta 
  uppkomma 
  här 
  och 
  

   der 
  håligheter, 
  hvilka 
  vidga 
  sig 
  såväl 
  i 
  longitudinal 
  som 
  sär- 
  

   skildt 
  i 
  radial 
  riktning 
  och 
  öppna 
  sig 
  slutligen 
  utåt. 
  Under- 
  

   stundom 
  påminna 
  de 
  mycket 
  om 
  de 
  hos 
  arter 
  af 
  slägtet 
  Lami- 
  

   naria 
  förekommande 
  slemlakunerna. 
  Ytan 
  af 
  cauloiddelen 
  ända 
  

   upp 
  till 
  rhachis 
  är 
  derför 
  hos 
  äldre 
  exemplar 
  af 
  denna 
  art 
  

   enligt 
  regeln 
  sprickig 
  och 
  ojemn. 
  

  

  Vid 
  olika 
  temligen 
  långt 
  åtskilda 
  delar 
  af 
  Tschuktschlan- 
  

   dets 
  nordkust 
  har 
  jag 
  samlat 
  en 
  talrik 
  mängd 
  exemplar 
  i 
  

   olika 
  åldrar 
  af 
  den 
  Maria, 
  som 
  jag 
  nu 
  beskrifvit. 
  Den 
  är 
  utan 
  

   tvifvel 
  artskild 
  från 
  de 
  i 
  Atlantiska 
  hafvet 
  och 
  i 
  polarhafvet 
  

   norr 
  om 
  Atlanten 
  förekommande 
  Jiantf-arterna. 
  Vid 
  första 
  på- 
  

  

  Bd 
  III. 
  18 
  

  

  