﻿VEGA- 
  EXPEDITION 
  ENS 
  VETENSKAPLIGA 
  AP 
  B 
  ET 
  EN. 
  289 
  

  

  norden 
  ersätter 
  den 
  sydliga 
  L. 
  saccharina 
  f. 
  membranacea, 
  så 
  

   s} 
  T 
  nes 
  mig 
  f. 
  latissima 
  kunna 
  betraktas 
  såsom 
  en 
  nordlig 
  korre- 
  

   sponderande 
  form 
  till 
  en 
  i 
  Bohuslän 
  förekommande 
  L. 
  saccha- 
  

   rina, 
  utmärkt 
  genom 
  kort 
  stipes, 
  tunn, 
  nästan 
  membränös 
  la- 
  

   mina, 
  som 
  är 
  jembred, 
  med 
  rundad 
  bas 
  och 
  saknar 
  rugse. 
  

  

  Från 
  f. 
  grandifolia 
  är 
  den 
  skild 
  nästan 
  uteslutande 
  genom 
  

   laminans 
  form. 
  Hos 
  yngre 
  exemplar 
  är 
  laminan 
  nästan 
  jem- 
  

   bred, 
  med 
  äggrund 
  bas 
  eller 
  utdraget 
  jembredt 
  äggformig. 
  Med 
  

   åldern 
  tilltar 
  den 
  betydligt 
  i 
  bredd, 
  blir 
  bredt 
  elliptisk, 
  med 
  

   äggrundt 
  hjertlik 
  eller 
  rent 
  hjertlik 
  bas. 
  Ytan 
  är 
  än 
  nästan 
  slät, 
  

   än 
  mer 
  eller 
  mindre 
  tätt 
  gropig. 
  Ett 
  exemplar 
  har 
  jag 
  sett, 
  som 
  

   hade 
  låga 
  rugee. 
  Till 
  struktur 
  öfverensstämmer 
  den 
  mycket 
  

   nära 
  med 
  föregående 
  och 
  visar 
  samma 
  afvikelser 
  som 
  denna 
  

   från 
  f. 
  linearis 
  och 
  f. 
  oUonga. 
  I 
  laminan 
  äro 
  lacunse 
  muciferse 
  

   stundom 
  sparsamma, 
  stundom 
  talrika, 
  alltid 
  stora 
  och 
  till 
  

   större 
  eller 
  mindre 
  del 
  af 
  sin 
  omkrets 
  begränsade 
  af 
  celler, 
  

   som 
  äro 
  mindre 
  och 
  af 
  annan 
  form 
  än 
  de 
  öfriga 
  parenkym- 
  

   cellerna. 
  Den 
  påminner 
  ännu 
  mer 
  än 
  f. 
  grandifolia 
  om 
  L. 
  

   Agardhii. 
  Från 
  denna 
  är 
  den 
  emellertid 
  skild 
  genom 
  samma 
  

   karakterer 
  som 
  f. 
  grandifolia. 
  Det 
  är 
  denna 
  form, 
  som 
  Kleen 
  

   identifierat 
  med 
  L. 
  Agardhii 
  (L. 
  caperata) 
  och 
  möjligen 
  är 
  det 
  

   densamma, 
  som 
  Gunnerus 
  kallat 
  Ulva 
  maxima. 
  

  

  Lefnadsförhållanden, 
  I 
  polarhafvet 
  är 
  L. 
  saccharina 
  än 
  lito- 
  

   ral, 
  än 
  sublitoral. 
  Vid 
  ebbgränsen 
  tillsammans 
  med 
  L. 
  digitata 
  

   växer 
  f. 
  linearis. 
  Formen 
  oblonga 
  förekommer 
  än 
  längre 
  ned, 
  

   än 
  högre 
  upp 
  än 
  denna, 
  De 
  båda 
  andra 
  formerna 
  har 
  jag 
  

   träffat 
  endast 
  på 
  den 
  sublitorala 
  regionens 
  nedre 
  del, 
  på 
  15 
  — 
  

   20 
  famnars 
  djup. 
  Arten 
  föredrar 
  bergbotten, 
  men 
  förekommer 
  

   också 
  rikt 
  utvecklad 
  på 
  småstensbotten. 
  Den 
  finnes 
  såväl 
  i 
  

   yttre 
  hafsbandet 
  och 
  föröfrigt 
  på 
  öppen 
  kust 
  som 
  på 
  skyddade 
  

   ställen 
  och 
  i 
  det 
  inre 
  af 
  djupa 
  fjordar. 
  Den 
  växer 
  sällskaplig. 
  

   Jag 
  har 
  endast 
  varit 
  i 
  tillfälle 
  att 
  vid 
  polarhafvets 
  kust 
  under- 
  

   söka 
  arten 
  under 
  juli, 
  augusti 
  och 
  början 
  af 
  september 
  månad. 
  

   Under 
  denna 
  tid 
  voro 
  f. 
  linearis 
  och 
  f. 
  oblonga 
  sterila, 
  de 
  båda 
  

   andra 
  deremot 
  försedda 
  med 
  zoosporangier. 
  

  

  Utbredning. 
  I 
  polarhafvet 
  har 
  jag 
  sjelf 
  träffat 
  denna 
  art 
  

   endast 
  vid 
  Norges 
  , 
  kust 
  och 
  håller 
  före, 
  att 
  med 
  undantag 
  af 
  

   L. 
  saccharina 
  var. 
  septemtrionalis, 
  som 
  Rosta 
  finski 
  uppger 
  sig 
  

   hafva 
  sett 
  från 
  Hvita 
  hafvet, 
  all 
  den 
  L. 
  saccharina, 
  som 
  upp- 
  

   gifvits 
  för 
  Ishafvet, 
  är 
  att 
  hänföra 
  till 
  andra 
  arter 
  än 
  denna. 
  

   Sitt 
  maximum 
  af 
  freqvens 
  når 
  den 
  vid 
  Norges 
  nordkust. 
  Dess 
  

   nordligaste 
  fyndort 
  är 
  Gjesvter, 
  ungefär 
  Lat. 
  N. 
  71°. 
  

  

  Fyndorter: 
  Norska 
  polarhafvet: 
  Nordlanden, 
  allmän 
  och 
  

  

  Bd 
  III. 
  19 
  

  

  