﻿302 
  KJELLMAN, 
  NORRA 
  ISHAFVETS 
  ALGFLORA. 
  

  

  Arten 
  är, 
  såsom 
  redan 
  nämnts, 
  skarpt 
  skild 
  från 
  L. 
  Cluston 
  i 
  

   och 
  öfriga 
  förut 
  anförda 
  Lamin 
  aria- 
  arter 
  af 
  digitata-gruppen. 
  

   I 
  afseende 
  på 
  slemlakunerna 
  må 
  anmärkas, 
  att 
  dessas 
  mängd 
  

   och 
  storlek 
  är 
  underkastad 
  rätt 
  betydlig 
  vexling. 
  I 
  allmänhet 
  

   äro 
  de 
  mindre 
  och 
  fåtaligare 
  på 
  exemplar 
  från 
  högre 
  än 
  från 
  

   lägre 
  breddgrader. 
  På 
  exemplar 
  från 
  Spetsbergen 
  äro 
  de 
  stun- 
  

   dom 
  ytterst 
  få 
  och 
  mycket 
  svåra 
  att 
  skilja 
  från 
  de 
  tillgrän- 
  

   sande 
  cellerna, 
  på 
  exemplar 
  från 
  Norges 
  nordkust 
  åter 
  ej 
  säl- 
  

   lan 
  mycket 
  talrika 
  och 
  stundom 
  mycket 
  stora 
  i 
  förhållande 
  till 
  

   storleken 
  af 
  mellanlagrets 
  celler. 
  I 
  så 
  fall 
  ligga 
  de 
  än 
  när- 
  

   mare 
  kortikallagret, 
  än 
  längre 
  in 
  i 
  mellanlagret 
  och 
  äro 
  i 
  

   senare 
  fallet 
  ofta 
  till 
  stor 
  del 
  af 
  sin 
  omkrets 
  omgifna 
  af 
  celler, 
  

   h 
  vilka 
  till 
  storlek 
  och 
  form 
  afvika 
  från 
  de 
  öfriga 
  cellerna 
  i 
  la- 
  

   minans 
  mellanlager. 
  

  

  Lefnadsförhållanden. 
  Arten 
  är 
  i 
  allmänhet 
  i 
  polarhafvet 
  

   sublitoral, 
  men 
  stiger 
  i 
  Norska 
  polarhafvet 
  äfven 
  upp 
  i 
  den 
  

   litorala 
  regionen, 
  då 
  växande 
  i 
  klipphålor. 
  I 
  större 
  ymnighet 
  

   och 
  fullt 
  utvecklad 
  träffas 
  den 
  dock 
  först 
  vid 
  eller 
  strax 
  un- 
  

   der 
  ebblinien 
  och 
  går 
  härifrån 
  ned 
  till 
  omkring 
  10 
  famnars 
  

   djup. 
  I 
  största 
  och 
  tätast 
  slutna 
  individmassan 
  finnes 
  den 
  

   dock 
  på 
  den 
  sublitorala 
  regionens 
  öfre 
  del. 
  I 
  det 
  egentliga 
  

   Ishafvet 
  tillhör 
  den 
  det 
  sublitorala 
  områdets 
  mellersta 
  och 
  

   nedre 
  del 
  och 
  går 
  aldrig 
  upp 
  till 
  ebbgränsen. 
  

  

  Sin 
  kraftigaste 
  utbildning 
  når 
  den 
  på 
  fast 
  bergbotten, 
  men 
  

   förekommer 
  också 
  på 
  småstensbotten. 
  Enligt 
  Foslie 
  trifves 
  

   den 
  på 
  botten 
  med 
  stark 
  lutning 
  och 
  der 
  kolonier 
  af 
  Mytilus 
  

   eclulis 
  finnas. 
  Arten 
  är 
  sällskaplig 
  och 
  träffas 
  såväl 
  på 
  öppen 
  

   som 
  skyddad 
  kust, 
  t. 
  o. 
  m. 
  i 
  det 
  inre 
  af 
  djupa 
  fjordar. 
  Vid 
  

   Spetsbergen 
  bär 
  den 
  zoosporangier 
  med 
  säkerhet 
  under 
  som- 
  

   marmånaderna 
  (Jfr 
  J. 
  G. 
  Ag. 
  Spetsb. 
  Alg. 
  Till. 
  sid. 
  30, 
  under 
  X. 
  

   nigripes). 
  Huruvida 
  den 
  utbildar 
  dylika 
  organ 
  äfven 
  under 
  

   vintertiden, 
  kan 
  jag 
  ej 
  afgöra, 
  emedan 
  jag 
  i 
  mina 
  antecknin- 
  

   gar 
  sammanblandat 
  denna 
  art 
  med 
  L. 
  nigripes. 
  Vid 
  Finmar- 
  

   ken 
  och 
  Novaja 
  Semlja 
  har 
  jag 
  funnit 
  endast 
  sterila 
  exem- 
  

   plar. 
  

  

  Utbredning. 
  I 
  polarhafvet 
  synes 
  arten 
  vara 
  inskränkt 
  till 
  

   den 
  atlantiska 
  provinsen 
  och 
  spetsbergsprovinsen. 
  I 
  östra 
  

   delen 
  af 
  Kariska 
  hafvet 
  och 
  i 
  Sibiriska 
  Ishafvet 
  såg 
  jag 
  den 
  

   ingenstädes. 
  Från 
  Amerikanska 
  Ishafvet 
  är 
  den 
  icke 
  uppgif- 
  

   ven 
  och 
  uppgifterna 
  om 
  dess 
  förekomst 
  i 
  Baffinsbay 
  äro 
  osäkra; 
  

   (Jfr 
  J. 
  G. 
  Ag. 
  Grönl. 
  Lam. 
  och 
  Fuc. 
  sid. 
  11 
  och 
  18). 
  Sitt 
  maxi- 
  

   mum 
  af 
  freqvens 
  når 
  den 
  vid 
  Norges 
  nordkust. 
  Dess 
  nord- 
  

   ligaste 
  fyndort 
  är 
  Spetsbergens 
  Nordkap, 
  Lat. 
  N. 
  80° 
  31'. 
  

  

  