16 J. G. AGARDH, FLORIDEERNES MORPHOLOGI. 



de olika lagren i stammen utbildas ifrån ursprungligen hvarandra lika celler, så torde väl ock vara 

 fallet med de olika lagren i rotändan, men de differentiera sig småningom och antaga efter sina blif- 

 vande functioner den för dessa erforderliga form och riktning. 



Hos många Florideer förekomma adventiv-rötter, eller dem närmast motsvarande bildningar, 

 utvecklade ifrån olika delar af stam och grenar. Der stammen är nedliggande eller krypande, fram- 

 komma successivt och i den mån de synas för vextens anslutning till underlaget behöflige, rot-trådar 

 som afslutas af en egendomligt bildad häftsJcifva ; de framkomma här jemte andra delar (blad eller 

 grenar), men ofta på tydligt skiljda ställen. I stället för att grenarne hos Geliäium serpens x ) utgå 

 ifrån eggarne af en plattad stam, framkomma rötterne från stammens undre paginal-sida; hos Le- 

 veillea och Polyzonia, der de trinda stammarne bära blad närmare den nedliggande stammens öfre 

 sida, utgå rötterne nedåt. På stammar, som bestå af en enda rad, botten mot botten öfver hvar- 

 andra stälda leder, synes det vara allmän lag att rötterne utgå ifrån ledets nedre hälft, under det 

 grenarnes normala utgångspunkt är straxt nedom det öfre diaphragmat. 



Häftskifvan kan hos olika arter få en mer eller mindre complicerad structur. Hos Leveillea 

 (jfr Decaisne pl. de VArabie pl. VI. A. fig. 9) består den af tätt radade celler eller cellrader, som 

 radiera utåt ifrån häftskifvans centrum. Hos Polyzonia ovalifolia (jfr Tab. XXXII. fig. 23) äro cel- 

 lerne inom den stora utbredda häftskifvan glesare och på ett mycket regelbundet och zirligt sätt 

 ordnade, bildande dichotomt förgrenade inre trådar. Man skulle här nästan vara frestad antaga, att 

 häftskifvans form vore oberoende af de celler som deri förekomma, och att dessa sednare deruti or- 

 ganiserades och tillvexte i den mån häftskifvan tilltog i storlek. På den undre sidan säg jag i midten 

 likasom en aflång springa, möjligen afsedd att bilda ett tomrum att tjena för häftskifvans fastare 

 anslutning till underlaget. Hos Callithamnion baccatum (jfr Vetensk. Akad. Förhandl. 1870 n:o 4 

 p. 359 tafl. 2) har jag sett rotskifvan föga utvecklad och utgöras endast af rot-trådens nedersta led 

 som svagt utplattats. Hos Gelidium serpens afslutas adventivrötterne af en nästan klotrund gulaktig 

 puta, hvarifrån talrika små taggiga och tillspetsade utsprång utgå åt alla håll; dessa utsprång synas 

 intränga mellan underlagets ojemnheter och på detta sätt fasthålla vexten. 



Der den krypande vexten skiljer sig längre från underlaget, ser man rottråden förlängas och 

 äfven stundom sakna den nedersta utbredningen till häftskifva. Utan tvifvel antyder detta att rot- 

 tråden tillfälligtvis förfelat det underlag, mot hvilket den skulle hafva utvecklats till häftskifva. Ett 

 analogt förhållande torde stundom förekomma hos stammar, som vanligen utbilda en rotända. Vid 

 groningsförsök ser man nemligen den unga plantan, som icke fått något fäste, utsända långa trådlika 

 rötter med tillspetsade ändar (Ceramium-fovmer). Sätter sig den groende vexten fast, så utgöras 

 rottrådarne af korta utsprång som utbreda sig till något utplattad rotända. Dessa olikheter synas 

 mig antyda att roten efter underlagets beskaffenhet än förlänges till rottråd, kanske företrädesvis hos 

 vissa arter, än utbredes till skifva mera normalt hos andra, utan att de olika formerne behöfva an- 

 tagas utgöra olika organer, om ock de möjligtvis fungera på något olika sätt. 



Hos vissa australiska arter af slägtet Callithamnion, deribland en af de först kända ansågs af 

 Sönder såsom typ för ett eget slägte (Spongoclonkim), är nedre delen af stammen, och stundom 

 äfven den öfre, inklädd likasom af en egen spongiös väfnad. Väljer man hos vissa arter lämpliga 

 ställen af stammen, så kan man se att det är vissa och vanligen de nedersta pinnas på nedre grenar, 

 som ge upphof till denna structur; i stället för att tillvexa uppåt och utåt, böja de sig bågformigt 

 nedåt, förgrenas i sin ordning och sammanvexa, der grenarne möta ytan af stam eller andra grenar, 

 småningom med dessa. De nedåtböjde grenarne, ehuru i sitt yngsta tillstånd icke till form eller ut- 

 seende i öfrigt skiljbara från de andra grenarne, blifva under sin vidare utveckling mera afvikande. 

 Jag har trott mig se deras nedre ändar vanligen mera slemmige och saknande det färgade endo- 

 chrom som tillhör grenarne. Hela detta system af nedåt vexande grenar synes mig närmast böra 

 jemföras med de hos Rhabdonierne förekommande, hvilka bilda deras radix fibrosa. Så tydda, ut- 

 göra de väl egendomligt bildade adventivrötter, om ock här tillika fungerande för ett annat ändamål. 



') Obeskrifven art ifrån Central-Amerika, som jag endast sett steril. Den utbreder sig öfver flata stenar, med hela sin lcnapt 

 tumslånga fröns tätt åtsittande underlaget. 



