KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR: BAND. 15. N:0 6. 15 



3. Om roten och de bildningar som tillhöra rotsystemet. 



Det är tillräckligen kändt att alger under vissa förhållanden både kunna lefva och fortfara att 

 tillvexa. ehuru saknande rot eller annat fäste *). Att sådane former bland de bruna och röda algerne 

 dock ursprungligen varit fastsittande, kan icke gerna betviflas. Bland Florideerne förekommer, så 

 vidt jag känner, ingen art som saknar h varje slags rotbildning; men roten kan hos olika arter både 

 till uppkomstsätt och form, och antagligen äfven till function vara olika. 



Hos samma art antager roten väl i allmänhet samma form. Hos många synes den utgöras 

 af stammens nedersta ända, som mot underlaget blifvit utplattad. Denna rotända får hos några en 

 stark utveckling och visar sig då mera som ett eget organ, än mera af konisk form (Melanthalia), 

 än som en flatare utbredd skifva (Cordylecladia erecta Harv. Phyc. Brit. tab. 177). Uti båda 

 fallen häller rotändan starkt fast med hela sin undre yta, och dess nedersta celler synas följa under- 

 lagets alla ojemnheter. Från äldre rotändar med starkare utveckling ser man stundom nya stam- 

 mar framskjuta (hos Melanthalia). Hos yngre individer synes rotens utveckling följa stammens, så 

 att i den mån vexten behöfver en starkare fästpunkt, utvecklas också rotskifvan. Hos en del Flori- 

 deer antager roten en form, som erindrar om den radix fibrosa, hvilken fordom ansågs såsom cha- 

 racteristisk för slägtet Laminaria. Starkt utvecklad förekommer en sådan hos äldre exemplar af 

 Rhabdonia dendroides (Harv. Phyc. austr. tab. 152); den är vanlig hos inånga andra Florideer, 

 ehuru man dervid fästat mindre uppmärksamhet (arter af Rhabdonia, Solieria, Cystoclonium, Furcel- 

 laria, Gelidium o. s. v.). På yngre exemplar af Rhabdonia, der man lätt nog kan följa utvecklingen, 

 visar sig att denna fibrösa rot uppkommer likasom Laminarieernes genom birötter, och att den pri- 

 mära roten äfven här utgöres af en häftskifva. Ofvanom denna ser man utgå ifrån stammen sär- 

 skilda grenar, som nästan hafva de öfre grenarnes form, men h vilka snart antaga en annan riktning, 

 vända sig och tillvexa nedåt med sin spetsiga ända, tills denna, der den träffar ett underlag, små- 

 ningom utplattas och bildar en ny häftskifva. 



Der rotändan synes utgöras af stammens nedersta del, torde den väl också hafva en föga af- 

 vikande inre bildning. Men i samma mån den utvecklar sig starkare och i annan riktning än stam- 

 men, torde den ock antaga en mera afvikande structur. Hos starkt utvecklade plattade rotändar har 

 jag sett structur och utveckling närmast motsvara sådane alger, som utveckla sig horizontelt och med 

 undre ytan fastvuxne vid ett underlag (t. ex. Peyssonellia): från den centrala och äldsta delen ut- 

 vexer rotskifvan utåt, radierande åt olika sidor; består den af flera lager, så blir skifvans tillvext 

 utåt beroende af det nedersta horizontelt sig utbredande lagret. Om jag hos Dicurella concinna, som 

 har en till tunnare plattad skifva utbredd rotända — ofta af 1 / 2 tums diameter — gör ett snitt som i 

 vertical riktning genomskär såväl stammens inre som rotskifvan, så visar sig att de celler, som i de 

 båda delarne motsvara hvarandra, hafva en olika riktning. Uti stammen utgöres det axila lagret af 

 celler, som äro långsträckte i stammens riktning; i stammens nedersta del, nästan i en skarpt be- 

 gränsad linea, blifva dessa stammens celler kortare och synas i snittet nästan qvadratiska eller mera 

 tafvelformiga, och äro i regelbundna rader stående den ena under den andra. Följer man öfvergångs- 

 linien utåt, så ser man dessa qvadratiska celler fortsättas utåt rotskifvan, men småningom i dess rikt- 

 ning blifva mera långsträckta. Det lager, som dessa qvadratiska celler sålunda bilda, synes vara rot- 

 skifvans primära lager och det för dess form och peripheriska tillvext bestämmande. Uppåt utgå 

 derifrån kortare trådar, som motsvara stammens cortical-lager och af hvilkas utveckling rotskifvans 

 tjocklek här synes beroende. Nedåt, under det horizontela lagret, finnas några mera oregelbundna 

 celler, som synas motsvara de nedersta i stammen och antagligen de innersta i dess centrala lager, 

 hvilka i rotskifvan kanske småningom förbrukas och successivt ersättas af de närmast öfre. Likasom 



') De mest kända exemplen härpå lemna Sargasso-sjöames vexter, hvilka oftast utgöras af flytande stycken af olika Sargassum-arter, 

 som, bortryckta från sina egentliga vextställen och kringförda med hafsströmmarne, samlas på ställen der vattnet är relativt 

 lugnare. Hemförda i massor, ännu friska, har jag sett dem nedtill afbrutna med ruttnande ändar, under det de upptill varit 

 friska och tOlvexande. Uti olika oceaner är det olika arter som förekomma på samma sätt ; men det egendomliga sättet att 

 lefva och vexa ger åt de olika arternes flytande individer en yttre form, som blir mycket efverensstämmande, hvilket gör att 

 den ena arten lätt misstages för den andra. 



